Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області із позовом до [PERSON] , третя особа без самостійних вимог - Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради, як орган опіки і піклування та після уточнення позовних вимог (том. 1 а.с. 148-150) просить усунути перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю у вигляді належного позивачу на праві особистої приватної власності житлового будинку [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням у вказаному будинку. В обгрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач є його колишньою дружиною, шлюб між сторонами було розірвано рішенням суду від 07.09.2016 року. Відповідно до акту обстеження місця проживання [PERSON] з липня 2016 року не проживає у будинку [ADDRESS] . Відповідач за власним бажанням разом із дитиною переїхали проживати в інше місце та стала вести окреме господарство. Реєстрація місця проживання відповідача у будинку створює для позивача перешкоди у вільному користуванні належним йому на праві особистої приватної власності майном, оскільки позивач змушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються залежно від зареєстрованих за адресою осіб. Крім того реєстрація місця проживання відповідача за вказаною адресою сворює для позивача перешкоди для отримання житлових соціальних пільг, оскільки їх розрахунок визначається виходячи із сукупного доходу та кількості усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою. Реєстрація відповідача в будинку також обмежує права власника на вільне розпорядження належним йому нерухомим майном, оскільки у разі його відчуження, він, як продавець, зобов`язаний буде повідомити покупців про відповідний факт. Це може спровокувати відмову потенційного покупця від придбання майна, обмеженого правами третіх осіб. З огляду на викладені обставини, позивач вважає, що [PERSON] є такою, що втратила право на користування житловим будинком, який належить позивачу на праві особистої приватної власності. В свою чергу [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради, як орган опіки і піклування про вселення (том. 1 а.с. 22-24). В обгрунтування своїх зустрічних позовних вимог [PERSON] посилається на те, що відповідач чинить їй та їх дочці [PERSON] перешкоди у користуванні житловим будинком, що знаходиться [ADDRESS] , а саме позивач вигнав із будинку відповідача та їх спільну дитину та змінив вхідні замки, що позбавило [PERSON] та їх доньку можливості користуватися зазначеним будинком, всупереч їх волі. З огляду на викладені обставини [PERSON] просить вселити її та [PERSON] у житловий будинок [ADDRESS] . Також [PERSON] (змінила прізвище на [PERSON] ) звернулася до суду із позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Виконавчий комітет Білгород-Дністровської міської ради, як орган опіки і піклування про поділ смільного сумісного майна подружжя, неодноразово збільшувала позовні вимоги та уточнювала, загалом просить суд визнати за [PERSON] право власності на: земельну ділянку площею 0,0213 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована по [ADDRESS] (том 1 а.с. 108-109); земельну ділянку площею 0,1181 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована по [ADDRESS] (том 1 а.с. 108-109); зобов`язати [PERSON] . організувати виїзд із земельної ділянки площею 0,0213 га, кадастровий номер [NUMBER] через земельну ділянку площею 0,0787 га, кадастровий номер [NUMBER] шляхом встановлення земельного сервітуту (том. 1 а.с. 114); зобов`язати [PERSON] зберегти водопостачання земельних ділянок площею 0,0213 га, кадастровий номер [NUMBER] та площею 0,1181 га, кадастровий номер [NUMBER] (том 1 а.с. 115); визнати житловий будинок, що розташований по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину житлового будинку (том 1 а.с. 217). Позов обґрунтовує тим, що [PERSON] став власником житлового будинку на підставі договору дарування від 20.07.2005 року. За час перебування сторін у шлюбі та спільного проживання сторонами було реконструйовано існуючий будинок, збудовано житлову прибудову, два сараї та гараж. Тобто за час спільного проживання житловий будинок збільшився у розмірах з 33,7 кв.м., житловою 14,3 кв.м. до 95,6 кв.м., загальною площею та 59,3 житловою, збудовано житлову прибудову літ. «А1», сараї літ. «Д» та гараж літ. «Б». Таким чином в результаті грошових затрат [PERSON] будинок [ADDRESS] став об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає поділу між ними. Також за час шлюбу сторони придбали земельні ділянки, поділ яких просить здійснити [PERSON] подав до суду письмові заперечення, в яких просив відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, вказуючи, що нерухоме майно, яке є предметом спору він набув на підставі договору дарування (прийняв у дар) та у відповідності до норми ст. 57 Сімейного кодексу України вказане нерухоме майно у вигляді житлового будинку та земельних ділянок є особистою приватною власністю [PERSON] та не підлягає поділу між сторонами. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та просить визнати за ним право власності на Ѕ частину будинку відпочинку, який розташований на земельній ділянці під номером [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що під час перебування сторін у шлюбі позивач отримала в користування земельну ділянку під номером [ADDRESS] та сторонами на вказаній земельній ділянці було збудовано двоповерховий будинок відпочинку. Враховуючи те, що будинок було збудовано під час перебування сторін у шлюбі, він підлягає поділу між ними, як об`єкт спільної сумісної власності подружжя. [PERSON] подала відзив на зустрічний позов [PERSON] , в якому у задоволенні зустрічних позовних вимог останнього просила відмовити, посилаючись на наступні обставини. Так, спірний дачний будинок знаходиться не в смт. Затока м. Білгород-Дністровського, а на Будакській косі, комплекс будівель та споруд №45 Шабівська сільська рада. Будівництво дачного будинку на земельній ділянці [ADDRESS] було розпочато колишнім землекористувачем [PERSON] у 2005 році, будинок знаходився у недобудованому стані та лише у 2016 році був добудований новим чоловіком [PERSON] - [PERSON] Отже [PERSON] будь-якого відношення до дачного будинку не має. 14.04.2017 року було відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням (позов було уточнено 31.10.2017 року (том. 1 а.с. 148-149). 22.05.2017 року [PERSON] подала до суду зустрічний позов про вселення. 26.06.2017 [PERSON] подав до суду заяву про об`єднання в одне провадження однорідних позовних вимог. Ухвалою від 26.06.2017 року справу за позовом [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зустрічний позов [PERSON] було об`єднано в одне провадження із позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 28.03.2018 року провадження по справі було зупинено до набрання законної сили судовим рішенням у цивільній справі №495/4983/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування удаваним. 03.10.2018 року провадження по справі було поновлено. 08.10.2018 року провадження по справі було зупинено до вирішення питання про відвід судді Боярського О.О. від розгляду вказаної цивільної справи. Ухвалою судді Прийомової О.Ю. від 11.10.2018 року в задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Боярського О.О. було відмовлено. Ухвалою від 18.10.2019 року провадження по справі було поновлене. 27.12.2018 року [PERSON] подав до суду зустрічний позов до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У судовому засіданні представник [PERSON] . - адвокат Павленко В.С. підтримав позовні вимоги [PERSON] , просив їх задовольнити. У задоволенні позовних вимог [PERSON] просив відмовити в повному обсязі. Представник [PERSON] . - адвокат Гафійчук С.Д. позовні вимоги [PERSON] підтримав, проти задоволення позовних вимог [PERSON] заперечував. Представник виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, як органу опіки та піклування Заєвлошина Н.М . просила розглянути справу у відповідності до вимог чинного законодавства. Заслухавши пояснення учасників процесу, розглянувши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Європейський суд з прав людини зауважує, що принцип «процесуальної рівності сторін» передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (DOMBO BEHEER B.V. v. THE NETHERLANDS, № 14448/88, § 33, ЄСПЛ, від 27 жовтня 1993 року). За вимогами ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Новіков Євгеній Вячеславович та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 18.12.2004 року та рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.09.2016 року по справі №495/4707/16-ц шлюб між сторонами було розірвано. Рішення суду набрало законної сили 20.09.2016 року (том. 1 а.с. 129). Від шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (том. 1 а.с. 130). 20.07.2005 року [PERSON] прийняв в дар житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору дарування ВСІ №190296 від 20.07.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Щукіною Л.С., реєстр. № 1212. Право власності за [PERSON] зареєстроване КП «Білгород-Дністровське бюро технічної інвентаризації» 05.10.2005 року (том. 1 а.с. 79-80). Також [PERSON] на підставі договору дарування земельної ділянки від 16.12.2015 року (том. 1 а.с. 82) набув право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1259 га, в межах згідно з планом, в тому числі за земельними угіддями: рілля - 0,1259 га, під кадастровим номером [NUMBER] , що розташована за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що належить до категорії земель за основним цільовим призначенням Землі сільськогосподарського призначення. На підставі договору дарування від 20.07.2005 року [PERSON] також набув право власності на земельну ділянку [ADDRESS], площею 0,10000 гектарів. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (том. 1 а.с. 85). У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. За змістом частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. В п.п.23,24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 62 СК України, якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Якщо один із подружжя своєю працею і (або) коштами брав участь в утриманні майна, належного другому з подружжя, в управлінні цим майном чи догляді за ним, то дохід (приплід, дивіденди), одержаний від цього майна, у разі спору за рішенням суду може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В постанові Верховного Суду від 14 січня 2019 року (справа №755/16633/15) зазначено, що для застосування передбачених статтею 62 СК України правил збільшення вартості майна повинне відбуватись внаслідок спільних затрат подружжя, незалежно від інших чинників (зокрема, тенденцій загального подорожчання конкретного майна), при цьому суттєвою ознакою повинне бути істотне збільшення вартості майна як об`єкта, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з`ясуванню шляхом порівняння на час вирішення спору вартості об`єкта до та після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також визначену на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не можна вважати тим єдиним чинником, що безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об`єкта. Визначаючи правовий статус спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної зі сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року (справа № 6-1447цс17). За наведеного, майно, що належало одному з подружжя в порядку статті 57 СК України, не перетворюється у спільну сумісну власність. Спільна сумісна власність виникає лише в порядку, визначеному статтею 62 СК України, тобто право спільної сумісної власності виникає на частку майна, яка істотно збільшилася внаслідок умов, передбачених цим законом. Відповідно до положень ст.81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. [PERSON] не надала доказів того, що за час її шлюбу з [PERSON] спірне майно збільшилось у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат. Суду взагалі не було надано доказів про істотне збільшення вартості житлового будинку, розташованого по [ADDRESS] після проведення його реконструкції. З огляду на викладене, обставини на які посилається [PERSON] , як на підставу для визнання спірного нерухомого майна об`єктом спільної сумісної власності подружжя (ст. 62 СК України) не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів істотного збільшення у своїй вартості спірного майна внаслідок спільних трудових чи грошових затрат сторін по справі, та [PERSON] під час судового розгляду справи не скористалась своїм правом, встановленим ст. 84 ЦПК України; ст. 116 ЦПК України на витребування необхідних доказів або заявлення клопотання про призначення експертизи по справі. Крім того із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 03.08.2005 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю було надано дозвіл на виконання будівельних робіт №328 з будівництва у домобудові [ADDRESS] відповідно до проектної документації, узгодженої та зареєстрованої за №549 від 18.08.2005 року рішенням виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради, термін дії дозволу до 22.08.2007 року (том. 1 а.с. 223).: - сараю розміром 4,60х5,0 м., - майстерні розміром 6,0х4,60 м., - гаражу розміром 6,60х4,60 м. Однак, як вбачається із технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] від 30.08.2016 року (том. 1 а.с. 226-230) при проведенні реконструкції житлового будинку було збудовано житлову прибудову, два сараї та гараж, що свідчить про відступлення від наданого дозволу на виконання будівельних робіт. Докази про введення реконструйованого будинку в експлуатацію в матеріалах справи відсутні. Право власності на реконструйований будинок зареєстровано не було, із відомостей наявних в реєстрі прав власності на нерухоме майно за [PERSON] зареєстроване право власності на житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 33,7 кв.м., житловою площею 14,3 кв.м. на підставі договору дарування, ВСІ №190296, 20.07.2005 року (том. 2 а.с. 34). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У розумінні ч. 1 ст. 376 ЦК України самочинним будівництвом є не тільки новостворений об`єкт, а і об`єкт нерухомості, який виник в результаті реконструкції, капітального ремонту, перебудови, надбудови уже існуючого об`єкта, здійснених без одержаного дозволу місцевих органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, розробленої та затвердженої в установленому порядку проектної документації, дозволу на виконання будівельних робіт, наданого органами архітектурно-будівельного контролю, оскільки в результаті таких дій об`єкт втрачає тотожність з тим, на який власником (власниками) отримано право власності. Об`єкти нерухомого майна, до складу яких входять самочинно збудовані (реконструйовані, переплановані) об`єкти не є об`єктами права власності (ч. 2 ст. 376 ЦК України), а тому не можуть бути предметом поділу згідно із нормами ст. 70 СК України. З огляду на викладене, правових підстав для визнання вказаного житлового реконструйованого будинку спільною сумісною власністю подружжя та визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частину вказаного будинку загальною площею 95,6 кв.м. та житловою площею 59,3 кв.м. у суду немає. З приводу заявлених [PERSON] . позовних вимог щодо поділу спільного сумісного майна подружжя та визнання за нею права власності на земельну ділянку площею 0,0213 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована по [ADDRESS] - [ADDRESS] (том 1 а.с. 108-109); земельну ділянку площею 0,1181 га для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER] , яка розташована по [ADDRESS] (том 1 а.с. 108-109) суд приходить до наступного. З огляду на письмові докази, наявні в матеріалах справи, а саме витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності, земельні ділянки, на які просить визнати [PERSON] право власності за нею в порядку поділу спільного сумісного майна подружжя, є особистою приватною власністю [PERSON] та на них не розповсюджується режим спільної сумісної власності подружжя у відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Так, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрації права власності від: - 10.03.2017 року земельна ділянка [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] належить [PERSON] на підставі нотаріальної заяви, серія та номер: [NUMBER] , виданий 21.11.2016 року, видавник: приватний нотаріус; договір дарування, серія та номер: 1216, виданий 20.07.2005 року (том. 1 а.с. 96); - 09.03.2017 року земельна ділянка [ADDRESS] , кадастровий номер [NUMBER] належить [PERSON] на підставі нотаріальної заяви, серія та номер: [NUMBER] , виданий 21.11.2016 року, видавник: приватний нотаріус; договір дарування, серія та номер: 1118, виданий 16.12.2015 року (том. 1 а.с. 100). З огляду на викладені обставини позовні вимоги [PERSON] про визнання за нею права власності на земельні ділянки, кадастрові номери [NUMBER] , [NUMBER] не підлягають задоволенню, оскільки вони не є спільною сумісною власністю подружжя, а являються особистою приватною власності [PERSON] , а тому не підлягають поділу між подружжям. Вимоги [PERSON] про зобов`язати [PERSON] організувати виїзд із земельної ділянки площею 0,0213 га, кадастровий номер [NUMBER] через земельну ділянку площею 0,0787 га, кадастровий номер [NUMBER] шляхом встановлення земельного сервітуту (том. 1 а.с. 114); зобов`язати [PERSON] зберегти водопостачання земельних ділянок площею 0,0213 га, кадастровий номер [NUMBER] та площею 0,1181 га, кадастровий номер [NUMBER] (том 1 а.с. 115) також не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до відомостей, наявних в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно земельні ділянки, кадастрові номери яких [NUMBER] та [NUMBER] також є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки набуті ним на підставі договору дарування (том. 1 а.с. 96-98, 88-90). Земельний сервітут - це право власника або користувача земельної ді\-лянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками) або її (їх) частиною (частинами) (ч. 1 ст. 98 ЗК України). Право земельного сервітуту полягає в можливості обмеженого викори\-стання чужої суміжної (прилеглої) земельної ділянки (ділянок) в певних цілях. Види права земельного сервітуту встановлені ст. 99 ЗК України. На встановлення земельного сервітуту має право власник або користувач земельної ділянки для реалізації в повному обсязі права власності або права користування земельною ділянкою. Умовою для встановлення земельного сервітуту є необхідність викори\-стання чужої земельної ділянки для обслуговування своєї ділянки. Відповідно до ст. 100 ЗК України Сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (землекористувачем) земельної ділянки. [PERSON] не є ані власником ані користувачем земельної ділянки, сторонами не надано до суду доказів наявності між [PERSON] та [PERSON] будь-яких договірних відносин щодо користування [PERSON] земельними ділянками, належними [PERSON] на праві особистої приватної власності. З огляду на викладене [PERSON] не має правових підстав для заявлення вимог щодо встановлення земельного сервітуту та вимог щодо збереження водопостачання земельних ділянок площею 0,0213 га, кадастровий номер [NUMBER] та площею 0,1181 га, кадастровий номер [NUMBER] (том 1 а.с. 115). З огляду на те, що житловий будинок [ADDRESS] області не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та відповідно до відомостей наявних в реєстрі прав власності на нерухоме майно належить [PERSON] на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, суд приходить до висновку, що вимоги [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим будинком [ADDRESS] підлягають задоволенню з огляду на наступні обставини. Відповідно до довідки з питань надання адміністративних послуг у належному позивачу на праві приватної власності будинку зареєстрована [PERSON] , [INFO] (а.с. 18). Відповідно до домової книги на житловий будинок [ADDRESS] області [PERSON] зареєстрована за вказаною адресою з 04.08.2006 року (том. 1 а.с. 4-7). Також у домову книгу вписана дитина [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] була зареєстрована за вказаною адресою, як член сім`ї власника будинку, оскільки перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . Рішенням суду від 07.09.2016 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, рішення набрало законної сили 20.09.2016 року. Відповідно до акту від 12.04.2017 року завіреного КП «ЖЕО-№1» [PERSON] з липня 2016 року не проживає за вказаною адресою (том. 1 а.с. 9). [PERSON] у своєму позові вказує, що після розірвання шлюбу між сторонами, [PERSON] за власним бажанням покинула житловий будинок та переїхала жити разом із дитиною до іншого місця. На теперішній час [PERSON] проживає зі своїм новим чоловіком. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Ч. 4 ст. 156 Житлового кодексу УРСР встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Згідно із ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає за адресою місця своєї реєстрації понад встановлений ст. 405 ЦК України річний строк без поважних причин, що підтверджено належними доказами. Відповідач доказів в підтвердження поважності свого непроживання за вказаною адресою суду не надав. Реєстрація місця проживання відповідача [PERSON] у будинку створює для позивача перешкоди у вільному користуванні належним йому на праві особистої приватної власності майном, оскільки позивач змушений нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються залежно від зареєстрованих за адресою осіб. Крім того реєстрація місця проживання відповідача за вказаною адресою сворює для позивача перешкоди для отримання житлових соціальних пільг, оскільки їх розрахунок визначається виходячи із сукупного доходу та кількості усіх зареєстрованих осіб за вказаною адресою. Реєстрація відповідача в будинку також обмежує права власника на вільне розпорядження належним йому нерухомим майном, оскільки у разі його відчуження, він, як продавець, зобов`язаний буде повідомити покупців про відповідний факт. Це може спровокувати відмову потенційного покупця від придбання майна, обмеженого правами третіх осіб. Конституцією України (ст. 41 ) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року №475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів №2,№4,№7 та №11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Стаття 391 ЦК України передбачає, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За таких обставин, права позивача, як власника будинку підлягають захисту шляхом усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, підстав для збереження за нею житлового приміщення немає. Доводи [PERSON] про те, що вона не може користуватися житловим будинком [ADDRESS] через неправомірні дії [PERSON] , який вигнав її з будинку разом із дитиною та неодноразово змінював вхідні замки до будинку, тим самим умисно чинив перешкоди останній у користуванні будинком не знайшли свого підтвердження ані в матеріалах справи ані в судовому засіданні. Вказані обставини є лише твердженнями [PERSON] , не підтвердженими належними та допустимими доказами, а тому суд не бере їх до уваги. У відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] про вселення [PERSON] та [PERSON] у житловий будинок [ADDRESS] , суд приходить до наступного. Як вже було встановлено судом, реєстрація місця проживання [PERSON] у будинку, належному [PERSON] на праві власності порушує його права власника, а саме чинить йому перешкоди у володінні та розпорядженні власністю. У зв`язку із не проживанням [PERSON] за місцем реєстрації з липня 2016 року, вона у відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України є такою, що втратила право на користування цим житлом. З огляду на встановлені судом обставини у суду відсутні підстави для вселення [PERSON] до житлового будинку [ADDRESS]. Вимоги щодо вселення до вказаного будинку малолітньої [PERSON] також не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими. Будь-яких доказів в підтвердження порушеного, невизнаного або оспорюваного права малолітньої [PERSON] на проживання та користування вказаним житловим будинком суду надано не було, а тому вимога про вселення дитини у житловий будинок № [ADDRESS] є передчасною. Щодо зустрічних позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя та визнання за ним права власності на Ѕ частину будинку відпочинку, який розташований на земельній ділянці під [ADDRESS], то суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Віповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно із ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із ст. 68 СК України - розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Статтею 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя - частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна - суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховував, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Приписами ст. 331 ЦК України передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» №5 від 07.02.2014 до завершення будівництва (створення) майна, а якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, то до моменту прийняття його до експлуатації, або якщо право власності на таке нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, то до моменту державної реєстрації право власності на новостворене майно та об`єкт незавершеного будівництва не виникає. Відповідно до ст. 376 ЦК України - житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Статтями 368, 372 ЦК України передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. У разі поділу майна, що є спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно із ст. 370 ЦК України - співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому ст. 364 цього Кодексу. Відповідно до ч. ч. 3,4,6 Постанови Пленуму ВССУ N 6 від 30.03.2012 р. "Про практику застосування судами ст. 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)" - право власності у порядку, передбаченому частиною третьою статті 376 ЦК, може бути визнано лише на новозбудоване нерухоме майно або нерухоме майно, яке створено у зв`язку зі знесенням попередньої будівлі та відповідно до будівельних норм і правил є завершеним будівництвом. Визнання права власності на незавершений об`єкт самочинного будівництва не допускається, оскільки це суперечить змісту як частини третьої статті 376, так і статті 331 ЦК. При розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. Самочинним також вважається будівництво хоча і на підставі проекту, але за наявності істотних порушень зазначених норм та правил як у самому проекті, так і при будівництві, за наявності рішень спеціально уповноважених органів про усунення порушень Під належним дозволом слід розуміти передбачений Законом України N 3038-VI дозвільний документ (статті 35 - 37), що дає право виконувати підготовчі та будівельні роботи саме того об`єкту і на тій земельній ділянці, яка передана з цією метою певній особі. Під проектом слід розуміти залежно від категорії об`єкта будівництва відповідний склад документації, визначеної статтями 1, 7 та 8 Закону України N 687-XIV, отриманої відповідно до статей 29, 31 Закону N 3038-VI, а також будівельний паспорт та технічні умови, отримані відповідно до статей 27, 30 зазначеного Закону. Будівництвом, яке здійснюється з істотним порушенням будівельних норм і правил, вважається у тому числі будівництво, яке хоча і здійснюється за наявності проекту, але з порушенням державно-будівельних норм та санітарних правил, що загрожують життю та здоров`ю людини у разі невиконання приписів інспекції державного архітектурно-будівельного контролю про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил тощо. Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно - не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно - не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Доводи позивача [PERSON] про те, що за час спільного шлюбу із [PERSON] , [PERSON] отримала в користування земельну ділянку під [ADDRESS] та на вказаній земельній ділянці колишнім подружжям було збудовано двоповерховий будинок відпочинку, який у відповідності до ст. 60 СК України підлягає поділу між сторонами в рівних частках, як спільна сумісна власність не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи. Так, сторонами по справі не було надано до суду жодного доказу наявності вказаного двоповерхового будинку, доказів, що будинок було збудовано саме сторонами по справі. Дозвільні документи на проведення будівництва відповідного об`єкту нерухомого майна суду надані не були, як і докази введення вказаного об`єкту до експлуатація та реєстрації права власності на нього. Матеріали справи містять: довідку, видану ГОГ «Скіф» О.О. Запша, достовірність якої встановити неможливо, оскільки довідка є ксерокопією без відбитку мокрої печатки, інформація, викладена у довідці не містить точної адреси місця розташування нерухомого майна, про яке йдеться у довідці (том. 1 а.с. 243); дві роздруковані фотокартки, на яких відображені об`єкти нерухомого майна без зазначення будь-яких відомостей щодо місця знаходження вказаних об`єктів. Вказані докази відхиляються судом, оскільки не є належними доказами, які підтверджують проведення сторонами будівництва будинку, закінчення вказаного будівництва та виникнення у сторін права на збудоване нерухоме майно. Будь-яких інших доказів в підтвердження заявлених зустрічних позовних вимог [PERSON] суду не надав, клопотань про їх витребування не заявляв. З огляду на викладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність зустрічних позовних вимог [PERSON] про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із чим вони підлягають залишенню без задоволення.

Outcome: approved