Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

І. Суть спору: Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що їй на праві власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Вказує, що у даному будинку є зареєстрованими відповідачі у справі, а саме: [PERSON] (батько позивачки) та [PERSON] (дядько позивачки), однак, останні фактично проживали у даному будинку до 2000року. Зазначає, що вона неодноразово зверталася до відповідачів з вимогою добровільно знятися з реєстрації, однак її вимоги виконано не було. Жодних перешкод у користуванні відповідачами житловим будинком вона не створювала. Крім того, відповідачі не сплачують плату за комунальні послуги, не несуть жодних витрат по утриманню будинку, не приймають участі у спільному побуті, їх особистих речей в спірному будинку немає, що свідчить про втрату ними інтересу до спірного жилого приміщення. З огляду на наведене, просить суд усунути їй перешкоди у користуванні будинком [ADDRESS] , шляхом визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування даним житловим будинком. ІІ. Позиція учасників справи: Позивачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак як вбачається з матеріалів справи її інтереси представлятиме адвокатка Голубінка Л.В., що стверджується Ордером на надання правової допомоги серії ЛВ №136941. Представник позивачки [PERSON] - адвокатка Голубінка Л.В. подала на адресу суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги своєї довірительки підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення по даній справі та просить справу слухати у її відсутності та відсутності її довірительки; на попередніх судових засіданнях зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , в судове засідання повторно не з`явилися з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялися про час та місце слухання справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень. Окрім цього, відзив від відповідачів [PERSON] та [PERSON] на адресу суду не надходив. Представник третьої особи Судововишнянської міської ради Львівської області в судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву в якій просить суд справу розглянути у його відсутності, вирішення спору покладає на розсуд суду. ІІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді від 05.10.2020 року постановлено проводити розгляд справи у загальному позовному провадженні, розпочато підготовче провадження. Ухвалою суду від 05.11.2020 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час та місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явилися, а представник позивачки не заперечувала проти проведення заочного розгляду справи, судом постановлено ухвалу про заочний справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. ІV. Обставини справи, встановлені судом: Житловий будинок по [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , позивачці по справі, що стверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №170699549 від 18.06.2019 року та Договором дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області Тхір Н.П. 14.06.2019 року. Із акту обстеження матеріально побутових умов проживання заявника [PERSON] від 21.07.2020року, відомо, що в житловому будинку по [ADDRESS] зареєстровані троє осіб, в тому числі і відповідачі по справі [PERSON] та [PERSON] , однак такі в даному будинку не проживають понад двадцять років. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №2006 від 05.06.2020 року, [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Водночас відповідачі зареєстрованими/знятими з реєстрації за вказаною вище адресою, не значиться. Вищевказані обставини підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; копією свідоцтва про народження та копією свідоцтва про укладення шлюбу позивачки [PERSON] ; актом обстеження сім`ї [PERSON] від 21.07.2020року; довідкою, виданою виконавчим комітетом Судововишнянської міської ради Львівської області №2006 від 05.06.2020року; копією будинкової книги за адресою: [ADDRESS] ; копією паспорта позивачки [PERSON] . Застосоване судом законодавство та висновки суду: В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. У відповідності з ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи зі змісту положень ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу в спосіб, передбачений цією нормою Закону, або у спосіб передбачений договором чи законом. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безсторонній судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно із ч.4 ст.9 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ст.71 ЖК, яка встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадку їх тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням, у тому числі за кордоном,- протягом усього часу виконання цієї роботи чи навчання. Відповідно до ст.72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно роз`яснень, викладених у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. Таким чином, системний аналіз ст.ст.71, 72 ЖК дозволяє дійти висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за наявності двох обов`язкових умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такої відсутності. Даний висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом в постановах від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц та від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14-ц, що відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Як слідує зі ст. 316 ЦК України, право власності являє собою право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За змістом ст.ст.317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права власника житлового будинку визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. З урахуванням викладеного судом на підставі безпосередньо досліджених доказів, встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] починаючи з 2000 року не проживали за місцем своєї реєстрації в будинку що у [ADDRESS] . Вказаний висновок суду не був спростований під час судового розгляду відповідачками [PERSON] , та [PERSON] за відсутності наданих ними заперечень (відзиву) проти позову та доказів та їх обґрунтування. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідачі по справі не проживають в жилому будинку за адресою свого зареєстрованого місця проживання більше шести місяців. Крім того, судом встановлено, що підстави не проживання відповідачів в будинку [PERSON] не пов`язані із перебуванням останніх у довготривалому відрядженні; здійсненням ними догляду за особою, яка проживає в іншому населеному пункті та не обумовлені неправомірною поведінкою позивачки, яка набула право власності на житловий будинок у передбаченому законом порядку та не вчиняла дій, спрямованих на неправомірне позбавлення відповідачів житла. Будь-яких інших поважних причин не проживання в належному позивачці [PERSON] житловому будинку відповідачами наведено не було. Періодичного, в тому числі короткочасного повернення відповідачів для проживання до будинку позивачки, а також наявних домовленостей між сторонами про можливість відповідачів повернутися для проживання до вказаного будинку, судом під час розгляду справи також не встановлено. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії») концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинити захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (п.63 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року). З урахуванням зазначеного, приймаючи до уваги, що відповідачі з 2000 року не проживають у належному позивачці житловому будинку, суд приходить до висновку про втрату інтересу відповідачами до житлового приміщення за місцем їх реєстрації - житлового будинку, що за адресою: [ADDRESS] . Згідно із ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч.1, 3 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частин першої, четвертої статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Крім принципів цивільного права - справедливості, добросовісності та розумності, суд має змогу також і керуватися аксіомою цивільного судочинства, яка акумулює в собі наступне - «у всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на вищенаведене, а також те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , без поважних причин були відсутні у житловому будинку понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, останні самостійно залишили дане жиле приміщення і протягом тривалого часу (понад один рік) не намагалися вселитись у таке, перешкод в користуванні спірним будинком їм не чинилось і вони добровільно обрали собі інше місце проживання, а також з огляду на те, що формальна реєстрація відповідачів у спірному будинку є такою, що перешкоджає позивачці [PERSON] у здійснені нею права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі. VІ. Судові витрати: Враховуючи думку позивачки [PERSON] і її представника адвокатки Голубінки Л.В. та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесений позивачкою [PERSON] судовий збір у розмірі 1681,80 грн. слід залишити за останньою.

Outcome: approved