Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-21 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 23.07.2016 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб у м. Севастополь, що є тимчасово окупованою територією. При зверненні до Херсонський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області заявнику було відмовлено в державній реєстрації, в зв'язку з тим, що видані АР Крим документи є недійсними і не створюють правових наслідків. Просить суд встановити факт реєстрації шлюбу. Представник заявника [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак надав суду уточнення, якими просив встановити факт шлюбу між громадянином України [PERSON], який народився [INFO] у м.Бенгазі Лівії та проживає за адресою: Україна, [ADDRESS] та громадянкою України [PERSON], яка народилась [INFO] у с.Зайцеве Синельниківського району Дніпропетровська область, Синельниківський район, [ADDRESS], прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу - [PERSON] та розглянути справу без його участі. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак надала суду заяву в якій просила розглянути справу у її відсутність та уточнені вимоги підтримала у повному обсязі. Представник міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Херсонський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області в судове засідання не з'явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, до суду надано заяву від 22.09.2016 року про розгляд справи без участі представника. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України у разі неявки у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, та дослідивши письмові докази, суд вважає необхідним задовольнити вимоги заявників з наступних підстав. Згідно відповіді відділу реєстрації актів цивільного стану Херсонський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Херсонській області від 21.09.2016 року №К192/01-23 відмовлено в обміні свідоцтва про шлюб, оскільки свідоцтво про шлюб видане відділом ЗАГС Ленінського району м.Севастополя, яке у відповідності до Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014року, є недійсним і не створює правових підстав. Згідно ч.ч.1-2 ст.21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч.ч.1-2 Розділу 2 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні затверджені Наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 N52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 24.12.2010 N 3307/5) зареєстровані в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 р. за N719/4940 - для державної реєстрації шлюбу жінкою та чоловіком особисто подається заява про державну реєстрацію шлюбу до органу державної реєстрації актів цивільного стану за їх вибором. Пунктом 10 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" № 5 від 31.03.95 року, з подальшими змінами, визначено, що суди можуть встановлювати факти реєстрації усиновлення (удочеріння), шлюбу, розірвання шлюбу, народження і смерті, якщо в органах реєстрації актів громадянського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] 23.07.2016 року зареєстрували шлюб на тимчасово окупованій території у м. Севастополі, про що їм відділ ЗАГС Ленінського району м.Севастополя Управління ЗАГС м. Севастополя, видано відповідне свідоцтво [NUMBER] Як передбачено ч.ч.2-3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, свідоцтво про шлюб видане 23.07.2016 року відділом ЗАГС Ленінського району м.Севастополя Управління ЗАГС м. Севастополя є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про шлюб, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів шлюбу особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. На підставі викладеного,

Outcome: approved