Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Печенізької районної державної адміністрації Харківської області (далі за текстом - відповідач), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Міжрайонний відділ ДВС по Печенізькому, Чугуївському та м. Чугуєву Східного МУ МЮ (м.Харків), Камянський О.В., Відділ реєстрації Печенізької районної державної адміністрації, в якому просила: - визнати протиправним та незаконним розпорядження Печенізької районної державної адміністрації Харківської області від 05.11.2020 №195 «Про відмову у наданні дозволу на реалізацію майна боржника»; - зобов`язати Печенізьку районну державну адміністрацію Харківської області видати розпорядження про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна, а саме - домоволодіння [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на виконанні у МВ ДВС по Печенізькому, Чугуївському та м. Чугуєву Східного МУ МЮ (м.Харків) на виконанні знаходиться виконавчий лист №633/180/16-ц від 20.10.2016, виданий Печенізьким районним судом Харківської області, про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 236747,91 грн. Під час здійснення даного виконавчого провадження ВП №56059353 державним виконавцем встановлено, що на рахунках боржника відсутні кошти, він офіційно не працює, а у володінні має лише будинок в [ADDRESS] . Відтак домоволодіння є єдиним майном боржника, на яке можливо звернути стягнення. Також, державним виконавцем було встановлено, що з 18.10.2016 у будинку в [ADDRESS] зареєстрована, в тому числі, [PERSON] , [INFO] , - малолітня донька боржника [PERSON] . У зв`язку з чим, відповідно до п. п.28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, державний виконавець звернувся до Печенізької районної державної адміністрації Харківської області про надання дозволу на реалізацію зазначеного домоволодіння. Однак, Печенізька районна державна адміністрація Харківської області розпорядженням від 05.11.2020 №195 відмовила у наданні дозволу на реалізацію майна боржника. Позивач вважає розпорядження Печенізької районної державної адміністрації Харківської області від 05.11.2020 №195 необґрунтованим та незаконним, оскільки під час прийняття зазначеного розпорядження відповідач дійшов хибного висновку, що продаж вищевказаного домоволодіння призведе до порушення прав малолітньої доньки боржника. Позивач вказує, що у будинку в [ADDRESS] , ніхто, в тому числі малолітня [PERSON] , не проживає, оскільки у будинку відсутні тепло-, енерго- та водопостачання, що було встановлено державним виконавцем під час здійснення виконавчого провадження. Також, позивач зазначає, що малолітня [PERSON] була зареєстрована у вказаному будинку 18.10.2016р. - у день набрання законної сили рішенням Печенізького районного суду Харківської області від 04.10.2016 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 236747,91 грн. Зазначене, на думку позивача, свідчить про те, що боржник намагається уникнути виконання рішення суду, яке набрало чинності. Крім того, позивач вказує, що відмова у наданні дозволу на реалізацію майна боржника, за відсутності обставин порушення прав малолітньої дитини, призводить до порушення прав позивача - стягувача за виконавчим провадженням - на отримання з боржника присуджених за рішенням суду грошових коштів. Відповідач - Печенізька районна державна адміністрація Харківської області відзив на позов у встановлений законом строк не надала. Третя особа - Міжрайонний відділ державної виконавчої служби по Печенізькому, Чугуївському районах та м. Чугуєву Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків) надав письмові пояснення по справі в яких зазначив, що у відділі на виконанні знаходься виконавче провадження серії ВП №56059353 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 236747,91 грн. В ході виконавчого провадження було встановлено, що єдиним майном боржника на яке може бути звернуто стягнення є будинок за адресою [ADDRESS] . Також, було встановлено, що у зазначеному будинку зареєстрована малолітня дитини - донька боржника [PERSON] , [INFO] . Відповідно до п. п.28 Розділу VIII Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 № 512/5, державний виконавець звернувся до Печенізької районної державної адміністрації Харківської області про надання дозволу на реалізацію зазначеного домоволодіння. Однак, Печенізька районна державна адміністрація Харківської області розпорядженням від 05.11.2020 №195 відмовила у наданні дозволу на реалізацію майна боржника. Також, третя особа просила звернути увагу, що підчас обстежень державним виконавцем домоволодіння [ADDRESS] встановлено, що в будинку ніхто не проживає, а саме - боржник, його дружина та малолітня дитина [PERSON] , та у будинку відсутні тепло- енерго- та водопостачання. Треті особи [PERSON] та Відділ реєстрації Печенізької районної державної адміністрації письмових пояснень у встановлений законом строк не надали. У судове засідання з`явилась позивач, яка підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Також, позивач зазначила, що ще одним доказом не проживання малолітньої дитини та дружини боржника в [ADDRESS] , є те, що відповідно до ЄДРСР дружиною боржника подано позов про розірвання шлюбу саме до Ізюмського міськрайонного суду, тобто за фактичним місцем проживання. Заочним рішенням Ізюмського міськрайонного суду від 10.11.2020 року по справі №623/3062/20 шлюб між боржником [PERSON] та [PERSON] розірвано оскільки встановлено, що у 2017 році відбувся розпад сім`ї. Представник відповідача у дане судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи відповідач належним чином був повідомлений, про причини неявки свого представника до суду - не повідомив. Представник третьої особи Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Печенізькому, Чугуївському районах та м. Чугуєву Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Харків) у судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Треті особи [PERSON] та Відділ реєстрації Печенізької районної державної адміністрації Харківської області у судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Враховуючи, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи по суті за відсутності відповідача та третіх осіб. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 04.10.2016 Печенізьким районним судом Харківської області ухвалене рішення по справі №633/180/16-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у сумі 244483, 55 грн. та судовий збір у розмірі 2996,36 грн. (а.с. 32) Рішення Печенізького районного суду Харківської області від 04.10.2016р. по справі №633/180/16-ц набрало законної сили 18.10.2016р. 20.10.2016р. Печенізьким районним судом Харківської області видано виконавчий лист №633/180/16-ц про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у розмірі 236747,91 грн. 27.03.2018 заступником начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Печенізькому, Чугуївському районах та м. Чугуєву Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції відкрито виконавче провадження ВП №56059353 з примусового виконання виконавчого листа №633/180/16-ц від 20.10.2016, виданого Печенізьким районним судом Харківської області (а.с. 33). Постановою про арешт коштів боржника від 03.04.2018 року накладено арешт на грошові кошти, що містяться на рахунках № [NUMBER] , № [NUMBER] , відкритих в Харківському ГРУ ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", м. Харків, МФО 351533 та всіх інших відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника. Згідно повідомлення банку грошові кошти на рахунках боржника відсутні (а.с. 34). Для забезпечення реального виконання рішення суду постановою виконавчої служби про опис та арешт майна (коштів) боржника від 04.04.2018 року описано та накладено арешт на майно боржника - домоволодіння, загальною площею 43 кв.м., житловою площею 26,1 кв.м., яке розташоване на двох земельних ділянках площею 0,0537 га та 0,1500 га за адресою: [ADDRESS] , яке належить боржнику - [PERSON] ( [INFO] ) на праві приватної власності (а.с. 35-36) Згідно акту державного виконавця від 04.04.2018 року, виконавчою службою здійснювався огляд зазначеного домоволодіння та встановлено, що в будинку за адресою: [ADDRESS] , відсутні ознаки проживання будь-кого. Іншого майна на яке можливо звернути стягнення у [PERSON] не виявлено (а.с. 37). Постановою про арешт майна боржника від 16.04.2018 року на все майно, що належить [PERSON] накладено арешт (а.с. 38). Відповідно до акту від 15.04.2020 року державним виконавцем повторно здійснювався огляд домоволодіння боржника, яким встановлено, що [PERSON] за вказаною адресою не перебуває, іншого майна на яке можливо звернути стягнення не виявлено, в будинку відсутні ознаки проживання будь-кого, в тому числі дитини (а.с. 130). В ході підготовки документів для реалізації нерухомого майна боржника з прилюдних торгів через СЕТАМ державним виконавцем було встановлено, що в будинку за адресою: [ADDRESS] зареєстрована малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] , що також підтверджується довідкою Печенізької селищної ради Харківської області від 17.05.2018 (56, 60). [PERSON] , [INFO] , є донькою боржника [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 08.11.2014 (а.с.58). З матеріалів справи вбачається, що 10.09.2020 заступник начальника Міжрайонного відділу державної виконавчої служби по Печенізькому, Чугуївському районах та м. Чугуєву Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції звернулась до служби у справи Печенізької районної державної адміністрації Харківської області із запитом про надання згоди на продаж нерухомого майна - житла, у якому зареєстрована малолітня [PERSON] , [INFO] (а.с.26). 01.10.2020 відбулось засідання комісії з питань захисту прав дитини Печенізької районної державної адміністрації згідно з витягом із протоколу №09 засідання комісії, комісія вважала недоцільним надати дозвіл на продаж нерухомого майна (житла), право користування яким має малолітня [PERSON] , [INFO] , через обмеження житлових/майнових прав та інтересів дитини (а.с. 27-28). Розпорядженням заступника начальника голови Печенізької районної державної адміністрації Харківської області №195 від 05.11.2020 відмовлено у наданні дозволу на реалізацію житлового будинку з надвірними будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , який належить [PERSON] на праві приватної власності та в якому зареєстрована його малолітня дочка [PERSON] , [INFO] (а.с. 72). При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до статті 129-1 Конституції України суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд. За змістом статті 129 Конституції України однією із основних засад судочинства є обов`язковість судового рішення. Виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Виконання судового рішення відповідно до змісту рішення Конституційного Суду України № 5-рп/2013 від 26 червня 2013 року по справі № 1-7/2013, є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави; невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд справи судом. Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) гарантує право на справедливий судовий розгляд та закріплює принцип верховенства права, на якому будується демократичне суспільство, і найважливішу роль судової системи в здійсненні правосуддя. Проте, право на справедливий суд було б позбавлено сенсу, якщо б допускало невиконання остаточних судових рішень, які набрали законної сили. Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини невід`ємною частиною «права на суд» та фундаментальним аспектом верховенства права є принцип правової визначеності (певності), який включає дотримання принципу остаточності судового рішення. У розумінні практики Європейського суду частина 1 статті 6 Конвенції передбачає не лише доступ до правосуддя і встановлення порядку судового розгляду, а й гарантує виконання судових рішень з метою запобігання заподіяння шкоди одній із сторін. У справі «Півень проти України» ЄСПЛ констатував порушення статті 6 Конвенції та зазначив, що невиконання судового рішення не може буде виправдано недоліками законодавства, які унеможливлюють його виконання. У цій справі Європейський суд дійшов висновку про відсутність у законодавстві України нормативної бази щодо завдань, покладених на органи виконавчої влади, і констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції. За змістом пункту 1 статті 6, статті 13 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відтак, невиконання судових рішень, які набрали законної сили, є неприпустимим і, виходячи з обставин конкретної справи, не може бути виправданим. У контексті статті 1 Першого протоколу Конвенції ЄСПЛ розглядалися справи щодо порушення права власності, де об`єктами були: кошти/присуджені суми, належні до виплати заявникам на підставі остаточного і обов`язкового до виконання арбітражного рішення («Грецькі нафтопереробні заводи «Стран» та Стратіс Андреадіс проти Греції» (Stran Greek Refineries and Stratis Andreadis v.Greece), заява № 13427/87, рішення від 21 листопада 1994 р.); кошти, належні заявникам на підставі судових рішень, які є остаточними та підлягають виконанню («Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia), заява № 59498/00, рішення від 7 травня 2002 р., п.40). У рішеннях по справах «Бурдов проти Росії» (Burdov v. Russia) від 07 травня 2002 р., заява № 59498/00, п.40; «Ясіуньєне проти Литви» (Jasiыnienл v. Lithuania) від 06 березня 2003 р., заява № 41510/98, п. 45. Суд звертає увагу на свою практику, де неможливість для заявника домогтися виконання рішення на його чи її користь становить втручання у право на мирне володінням майном, як вказано у першому реченні пункту першого статті 1 Першого протоколу. Частиною 1 статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Права і обов`язки виконавця визначені у статті 18 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини 1 цієї статті виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. За приписами Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень є, зокрема, звернення стягнення на майно боржника, що полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. Згідно частини 1 статті 50 зазначеного Закону звернення стягнення на об`єкти нерухомого майна здійснюється у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому, в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Правова природа процедури реалізації майна на прилюдних торгах полягає в продажі майна, тобто, в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернуто стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів. Ураховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акту проведення прилюдних торгів - це є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто правочином. Зазначений правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року (справа № 753/5007/16-ц, провадження № 61-1521 св 17). Отже, реалізація арештованого майна в межах виконавчого провадження має наслідком виникнення, зміни та припинення цивільних прав, зокрема, права власності на житло, і оформлюється відповідним договором, тобто має ознаки правочину. При цьому, необхідність звернення до органу опіки та піклування за попереднім дозволом у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, є обов`язком державного виконавця під час здійснення виконавчого провадження, який регламентується Інструкцією з організації примусового виконання рішень. Відповідно до пункту 28 розділу VIII «Порядок звернення стягнення на майно боржника» Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 02 квітня 2012 року № 512/5, у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 37 Закону. Статтею 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Органами, які приймають рішення щодо опіки і піклування, є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі комітети міських, районних у містах, сільських, селищних рад (пункт 1.3 Правил опіки та піклування). Статтею 5 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що місцеві органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування відповідно до своєї компетенції, забезпечують захист особистих і майнових прав та інтересів дітей. Згідно з частиною 3 статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, не мають права без дозволу органів опіки і піклування, наданого відповідно до закону, укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та/або державній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати поділ, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Відповідно до частини 3 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. У статті 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» зазначено, що держава охороняє і захищає права та інтереси дітей під час вчинення правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів щодо жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей відповідно до закону. Для вчинення будь-яких правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Посадові особи органів опіки та піклування несуть персональну відповідальність за захист прав та інтересів дітей при наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, яке належить дітям. Відповідно до частин 4, 5 статті 177 Сімейного кодексу України дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини надається органом опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло. Органи опіки та піклування можуть відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса щодо накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, якщо ними встановлено, що: 1) мати та/або батько дитини, які (яка, який) звернулися за дозволом, позбавлені судом батьківських прав відповідно до статті 164 цього Кодексу; 2) судом, органом опіки та піклування або прокурором постановлено (прийнято) рішення про відібрання дитини від батьків (або того з них, який звернувся за дозволом) без позбавлення їх батьківських прав відповідно до статті 170 цього Кодексу; 3) до суду подано позов про позбавлення батьків дитини (або того з них, який звернувся за дозволом) батьківських прав особами, зазначеними у статті 165 цього Кодексу; 4) особа, яка звернулася за дозволом, повідомила про себе неправдиві відомості, що мають суттєве значення для вирішення питання про надання дозволу чи відмову в його наданні; 5) між батьками дитини немає згоди щодо вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини; 6) між батьками дитини або між одним з них та третіми особами існує судовий спір щодо нерухомого майна, за дозволом на вчинення правочину щодо якого звернулися батьки дитини (або один з них); 7) вчинення правочину призведе до звуження обсягу існуючих майнових прав дитини та/або порушення охоронюваних законом інтересів дитини. На виконання вимог частини 10 статті 177 Сімейного кодексу України Постановою Кабінету Міністрів України від 24 вересня 2008 року №866 затверджений Порядок провадження органами опіки та піклування діяльності, пов`язаної із захистом прав дитини. Відповідно до пункту 67 цього Порядку дозвіл на вчинення правочинів щодо нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким має дитина надається районною, районною у містах Києві та Севастополі держадміністрацією, виконавчим органом міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади за поданням служби у справах дітей після проведення зазначеною службою перевірки документів за місцем знаходження майна протягом одного місяця з дня надходження заяви на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини лише у разі гарантування збереження її права на житло і оформляється рішенням, витяг з якого видається заявникам службою у справах дітей. Для здійснення правочинів щодо нерухомого майна дитини батьки, опікуни або піклувальники подають службі у справах дітей документи, зазначені у пункті 66 цього Порядку. Служба у справах дітей розглядає протягом 10 робочих днів подані документи та з`ясовує наявність (відсутність) обставин, що можуть бути підставою для відмови у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини. Районна, районна у містах Києві та Севастополі держадміністрація, виконавчий орган міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади може відмовити у наданні дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини з одночасним зверненням до нотаріуса для накладення заборони відчуження такого майна лише у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 177 Сімейного кодексу України. Рішення районної, районної у містах Києві та Севастополі держадміністрації, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі утворення) ради, сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади про надання дозволу на вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини або відмову у його наданні може бути оскаржено до суду. Матеріали справи свідчать, що малолітня дитина [PERSON] зареєстрована в житловому будинку лише 18.10.2016 - після ухвалення рішення Печенізького районного суду Харківської області від 04.10.2016 по справі №633/180-16-ц, а саме - у день набрання рішенням законної сили. Також, з матеріалів справи вбачається, що під час розгляду справи №633/180/16-ц, ухвалою суду від 14.06.2016, з метою забезпечення позову було накладено арешт на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] . Крім того, суд зазначає, що згідно ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Разом з тим, слід враховувати, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно зі статтями 3 та 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація особи за місцем проживання це лише внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто, реєстрація особи за певною адресою сама по собі не є підтвердженням її права на користування житлом, оскільки таке право виникає та може бути підтверджене на інших підставах, таких як право власності, сімейні відносини, оренда та ін. Стаття 405 ЦК України передбачає право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Так, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Стаття 156 ЖК Української РСР визначає права і обов`язки членів сім`ї власника жилого будинку (квартири). Так, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникають в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови від 1 листопада 1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Матеріали справи свідчать про те, що Комісією під час ухвалення рішення від 01.10.2020 і районною державною адміністрацією при прийнятті оскаржуваного розпорядження №195 від 05.11.2020 не з`ясовано, чи має дитина за цією адресою лише місце реєстрації або ж має право на користування житлом, що не є тотожними, та на яких підставах. Комісією не були враховані акти обстежень державного виконавця від 04.04.2018 року та від 15.04.2020 якими визначено, що в будинку, за адресою: [ADDRESS] , відсутні ознаки проживання будь-кого, в тому числі дитини - не виявлено. Крім того, в матеріалах справи міститься власноручно написана заява [PERSON] , датована 10.05.2018, про надання дозволу на ознайомлення з матеріалами виконавчого провадження №56059353, в якій боржник зазначив адресу фактичного проживання [ADDRESS] та всю кореспонденцію просив направляти за зазначеною адресою (а.с. 63). В матеріалах справи наявні також пояснення [PERSON] - матері малолітньої [PERSON] , згідно яких, з 2013 року вона з донькою фактично проживає за адресою: [ADDRESS] . У поясненнях [PERSON] вказала, що за зареєстрованою адресою: [ADDRESS] , ні вона ні її донька не проживають, оскільки у будинку відсутні належні умови для проживання (а.с. 102). Суд також враховує, що згідно заочного рішення Ізюмського міськрайонного суду від 10.11.2020 року по справі №623/3062/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, а під час розгляду справи встановлено, що у 2017 році відбувся розпад їхньої сім`ї. Аналізуючи наведені норми права та обставини справи слід зазначити, що орган опіки та піклування при постановленні рішення не з`ясував фактичних причин реєстрації малолітньої дитини в житлі; наявності права власності та/або права користування в іншому житлі малолітньої дитини, а також не переконався в тому, що дії батьків не суперечили правам їхньої малолітньої дитини та забезпечували виконання їх обов`язку по забезпеченню усім необхідним майном, яке допомагатиме у вихованні та розвитку дитини, передбаченого статтею 176 СК України. За умов не встановлення органом опіки та піклування зазначених обставин, висновок щодо відмови у наданні дозволу щодо передачі на реалізацію нерухомого майна, у якому зареєстрована малолітня дитина, є безпідставним, оскільки матеріалами справи не підтверджений факт, що дитина дійсно має право користування зазначеним житловим приміщенням та користується ним, що дитина не має іншого місця проживання, а також докази на підтвердження того, що у разі відчуження нерухомого майна її права будуть обмежені. Крім того, у матеріалах справи наявний лише витяг з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дітей при Печенізькій районній державній адміністрації від 01.10.2020 року, а відповідного рішення, прийнятого за його результатами, до суду взагалі не надано. За таких обставин, суд приходить до висновку, що оспорюване розпорядження Печенізької районної державної адміністрації Харківської області №195 від 05листопада 2020 року, винесене на підставі рішення комісії з питань захисту прав дітей при Печенізькій районній державній адміністрації від 01.10.2020, є формальним, не відповідає вимогам закону та підлягає скасуванню. У зв`язку з чим, позовні вимоги про визнання незаконним розпорядження Печенізької районної державної адміністрації Харківської області від 05.11.2020 №195 «Про відмову у наданні дозволу на реалізацію майна боржника» та зобов`язання Печенізьку районну державну адміністрацію Харківської області видати розпорядження про надання дозволу на реалізацію нерухомого майна, а саме - домоволодіння [ADDRESS] є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved