Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] 15 жовтня 2015 року звернувся до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначив, що [INFO] померла [PERSON]. За життя, [PERSON] залишила заповіт на ім'я позивача. Після її смерті залишився житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS]. Позивач звернувся до відповідної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак отримав відмову, оскільки не зміг надати правовстановлюючі документи на це майно. Вказує, що право власності на спірний будинок належало спадкодавцеві на підставі свідоцтва про право власності на домоволодіння [NUMBER], видане виконкомом Журавської сільської ради 13.11.1988 року, втім, воно на даний час втрачено та можливості отримати дублікат цього свідоцтва не можливо у зв'язку зі смертю власника. В судове засідання позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] не з'явились, про день місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Надали заяву про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача - Журавської сільської ради в судове засідання не з'явився. Про день місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. До початку розгляду справи від Журавського сільського голови Пилипченка В.Ю. надійшла заява, про визнання позову та розгляд справи за відсутності представника відповідача. Третя особа по справі - [PERSON], в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. До початку розгляду справи подав заяву, в якій проти задоволення позовних вимог не заперечував, підтвердив, що він відмовлявся від прийняття спадщини після смерті [PERSON] та дану заяву не відкликав. Положення ст. 1241 ЦК України щодо права на обов'язкову частку у спадщині йому відомі та зрозумілі, такого права він не має, а документи на підтвердження цього відсутні. Суд дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні обставини. [INFO] померла [PERSON] (а.с. 6). Після її смерті залишилась спадщина, зокрема - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] (а.с. 9, 12-22). Згідно до довідки, виданої КП «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» від 09.09.2015 року (а.с. 9) будинок за адресою [ADDRESS] станом на 31.12.2012 року належав [PERSON], на підставі свідоцтва [NUMBER] про право власності домоволодіння, видане виконавчім комітетом Журавської сільської ради 13.11.1988 р. За життя, [PERSON], двадцять третього жовтня 2000 року залишила заповіт (а.с.11), відповідно до якого на випадок своєї смерті все своє майно де б воно не знаходилось і з чого б воно не складалося і все те, що на день її смерті буде належати їй і за законом на що матиме право заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. Даний заповіт чинний та інших заповітів померла не складала (а.с.40). Як вбачається із довідки (а.с.45) [PERSON] проживала і була зареєстрована до дня смерті в [ADDRESS]. На день її смерті та протягом шести місяців після неї був зареєстрований та проживав за вказаною адресою [PERSON]. Позивач 09 липня 2015 року подав заяву до Варвинської районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.37). Згідно до свідоцтва про народження (а.с.44) [PERSON] є сином [PERSON]. Заявою від 01 жовтня 2015 року спадкоємець [PERSON], син померлої (а.с.48), відмовився від прийняття належної йому спадщини за заповітом після смерті [PERSON] (а.с. 46). В подальшому цю заяву не відкликав. Як вбачається із копії спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] (а.с.37-54) будь -які інші спадкоємці заяв про прийняття спадщини не подавали. 12 жовтня 2015 року позивач звернувся до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] на земельну ділянку, площею 2,2430 га, кадастровий номер [NUMBER] та спірний житловий будинок (а.с.51). 12 жовтня 2015 року позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 2,2430 га, кадастровий номер [NUMBER] (а.с. 53), а в частині видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок позивачу було відмовлено, оскільки ним не надано документів на підтвердження права власності на це майно (а.с.10). Наведені обставини на думку суду мали місце, та підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Із наведених обставин справи вбачається, що між сторонами виник спір, щодо спадкування позивачем права на житловий будинок після смерті його матері. Умови, порядок та черговість спадкування передбачені положеннями Цивільного Кодексу України. Так, ст. 1216 ЦК України визначає спадкуванням, як перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України, про що зазначено у ч.ч. 1,2 ст. 1223 згадуваного Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини у строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, що передбачено ст.ст. 1269, 1270 ЦК України. Згідно до ч.1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття, як передбачено ч.6 вказаної статті. Правові наслідки відмови від прийняття спадщини передбачені ст. 1275 ЦК України, зокрема ч.1 регулюється, «якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну». Як вбачається із ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до п.3.1 листа ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. У 1988 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Аналізуючи наведені правові норми, правовідносини та обставини справи суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача. Так, обґрунтованими є твердження позивача, що він - [PERSON] є спадкоємцем за заповітом померлої [INFO] спадкодавця - [PERSON]. Подав до нотаріальної контори у передбачений законом строк заяву про прийняття спадщини. Інший спадкоємець за заповітом - [PERSON], від прийняття спадщини відмовився, та його частка повинна розподілятись між іншими спадкоємцями за заповітом. Крім позивача інших осіб, які звертались з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] судом не встановлено. Згодом, позивач подав заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, але отримав нотаріальну відмову про неможливість оформлення спадкових прав у зв'язку з відсутністю документів, які б підтверджували право власності на житловий будинок. Належність спадкодавцю права на відповідний житловий будинок підтверджується наявними у справі доказами, та підлягає включенню до спадкової маси та відповідного спадкування ним. Видача дублікату правовстановлюючих документів на спірне спадкове майно не можлива у зв'язку з смертю власника. Ухвалюючи рішення, суд бере до уваги наявність у позивача права вирішення спору щодо визнання права власності у судовому порядку, факт неможливості на даний час реєстрації права власності, відповідну відмову державного нотаріусу у вчиненні нотаріальної дії. Зважаючи на наведене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved