Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-23 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовних вимог 04.09.2019 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява, в якій позивач просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . Свій позов позивач мотивує тим, що [PERSON] є колишньою дружиною позивача, з якою шлюб було розірвано за рішенням Шполянського районного суду Черкаської області. Відповідач [PERSON] , [INFO] , є сином відповідачки [PERSON] . З липня 2018 шлюбні відносини між сторонами припинені, і відповідачі виїхали з будинку позивача у невідомому напрямку і з того часу до будинку не поверталися. Відповідачі створюють перешкоди для позивача у реалізації права власності на будинок, оскільки позивач не може оформити житлову субсидію на оплату житлово - комунальних послуг в будинку. В добровільному порядку відповідач з реєстрації місця проживання не знімається та не знімає свою дитину. У суд позивач не з`явився, надав письмову заяву в якій підтримав позов та просив його задовольнити. Відповідачі у суд не з`явилися, про час, дату та місце розгляду були належним чином повідомлені. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору до суду не з`явився, надав заяву в якій не заперечує щодо задоволення позовних вимог, справу просив розглянути без участі представника. Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 28.10.2019 відкрито провадження у справі. Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 24.12.2019 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідачі були належно повідомлені про розгляд справи, що підтверджується повідомленням по справі, однак, відзив до суду на позов не надано, про причини неподання суду відзиву не повідомили, зустрічного позову не пред`являли, а тому враховуючи ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заходи забезпечення позову судом не вживалися. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступне. Згідно договору дарування житлового будинку від 10.12.2004, посвідченого Курінним В.В. приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Черкаської області, зареєстровано в реєстрі за №2379, [PERSON] (дарувальник) подарував, а [PERSON] (обдарований) прийняв у дар житловий будинок з надвірними будівлями в [ADDRESS] (а.с.8). За даними витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6298915 від 24.01.2005, виданого Шполянським виробничим підрозділом Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації, [PERSON] має у приватній власності будинок за адресою: [ADDRESS] , номер запису - 5063 в книзі -27. (а.с.9). Шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 28.11.2017 Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис №136, розірвано, що підтверджується рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 22.02.2019 справа № 710/1700/18, яке вступило в законну силу 26.03.2019 (а.с.10). Відповідно до будинкової книги для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , зареєстрована 26.10.2017, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 22.11.2017 (а.с.11-13). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданої виконавчим комітетом Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади від 21.08.19 №5817 за адресою: [ADDRESS] до складу зареєстрованих осіб входять: [PERSON] , [INFO] , - власник, [PERSON] , [INFO] , - співмешканка, [PERSON] , [INFO] , - син. (а.с.14). За змістом підтвердження голови вуличного комітету вул. І. Каландирця, підпис якого стверджено секретарем Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади 02.08.2019, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , не проживають в будинку [ADDRESS] починаючи із липня 2018 року по даний час (а.с.15). Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права. Звертаючись до суду з позовом, позивач просить визнати відповідачів таким, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . Обґрунтовуючи свої вимоги порушенням права вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Як на правову підставу позову посилався на статті 391, 405 ЦК України, та зазначив, що відповідачі з липня 2018 року не користуються та не проживають у будинку, де проживають на даний час невідомо. Крім того відповідачі створюють перешкоди у реалізації позивачу права власності на будинок, оскільки останній не може оформити житлову субсидію. Згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст. 41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно абз.2,3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до п.39. Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з ч.4 ст.9 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ч.ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.ч. 1,2, ст.13 ЦПК країни, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Вимогами ч.1 ст.81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 163 ЖК УРСР, у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. Верховний Суд у своєму рішенні від 23.07.2018, справа № 754/15850/15-ц зазначив, що факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР). Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Відповідно до ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі №638/13030/13 від 25.07.2018 року, предметом розгляду якої було питання про усунення перешкод у користування житловим приміщенням, виселення. Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі і судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Така ж норма закріплена і в абз.2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи, здійснюється на підставі в тому числі, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що позивачу належить на праві власності житловий будинок за адресою [ADDRESS] . Відповідач - [PERSON] , є колишньою дружиною позивача. Відповідач - [PERSON] є сином [PERSON] . Відповідач [PERSON] з 26.10.2017 зареєстрована у житловому будинку позивача. Відповідач [PERSON] з 22.11.2017 року зареєстрований у будинку позивача. Відповідачі залишаються зареєстрованими за адресою: [ADDRESS] . За місцем реєстрації відповідачі відсутній без поважних причин починаючи з липня 2018 року, тобто понад 1 рік, що підтверджується: будинковою книгою, підтвердженням голови вуличного комітету, довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб. Відповідачі, завдають незручності для позивача, що пов`язані із неможливістю отримати субсидію. Згідно ч.3 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Частинами 1, 2 статті 160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно ч.2 ст.18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Подібний висновок міститься у Постанові Верховного Суду у справі № 469/908/15-ц від 09.12.2019. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. В даному випадку підлягає до застосування саме норма ч.2 ст.405 ЦК України, оскільки відповідач - [PERSON] , колишня дружина позивача, з липня 2018 року житловим будинком позивача не проживає та не користується ним, що свідчить про втрату її права на користування цим житлом, а у відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Доказів про існування між сторонами будь - яких інших домовленостей, щодо права користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , суду надано не було. Так само не надано доказів користування житловим будинком відповідачем після розірвання шлюбу, тобто після припинення сімейних відносин. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у справі № 454/2025/15-ц від 03.04.2019 № 487/3878/17. Згідно до ч.ч.5,6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідач [PERSON] , [INFO] , є сином [PERSON] , та був зареєстрований у будинку позивача за його згодою. Оскільки на час вирішення спору відповідач [PERSON] втратила право на користування будинком, тому відповідно не має такого права і її син - [PERSON] , [INFO] , оскільки він має бути зареєстрований за місцем реєстрації батьків. Позивач не є батьком [PERSON] . Враховуючи те, що всі докази, що містяться у справі підтверджують факт відсутності відповідача, без поважних причин, понад один рік, за зареєстрованою адресою : [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що відповідачі порушують права позивача як власника будинку, що проявляється у неможливості оформити житлову субсидію. Тому, суд вважає, що відповідачі втратили право користування жилим приміщенням за даною адресою. При цьому суд застосовує норми ч.2 ст. 405 ЦК України. Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання немає. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задовольняється, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 1536,80 грн. На підставі ст.ст.41, 47, 55 Конституції України, ст.ст.16, 321, 389, 391, 405 ЦК України,

Outcome: approved