Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та штрафних санкцій. В обгрунтування позовних вимог позивач вказав, що 02.02.2016 р. [PERSON] позичив у позивача під розписку грошові кошти в сумі 7000 грн., які зобовязався повернути в термін до 3 місяців. Ця обставина підтверджується розпискою відповідача, складеною у простій письмовій формі відповідачем особисто. Таким чином між позивачем та відповідачем 02.02.2016 р. було укладено строковий договір позики грошових коштів в національній валюті України - гривні, за умовами якого позивач здобув статус позикодавця- кредитора, а відповідач - позичальника - боржника. Не зважаючи, що термін повернення боргу сплив, [PERSON] не повернув основної суми боргу, уникає від спілкування з приводу повернення боргу, а тому позивач змушений звертатись з даним позовом до суду. Позивач просить стягнути з відповідача на його користь суму боргу за договором позики в розмірі 7000 грн. та посилаючись на ст. 625 ЦК України 3% річних від простроченої суми за період з 03.05.2016 р. по грудень 2017 року, що становить 332,50 коп. Ухвалою суду від 12.02.2018 р. відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 27.03.2018 р. підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявивсь, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. На адресу суду направив заяву, відповідно до якої просив здійснювати розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Також не заперечує щодо ухвалення заочного рішення у даній справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився і доказів про поважність причин своєї неявки суду не надав, хоча про час і місце розгляду справи, неодноразово повідомлявся належним чином за останнім відомим місцем реєстрації, а також шляхом оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, відповідно до ч.11 ст. 128 Цивільного процесуального кодексу, що підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Суд вважає, що відповідач не з'явився у судове засідання без поважних причин, будь яких заяв та клопотань до суду не надходило, відзив не подав. З урахуванням положень ст. ст. 128-131, 223, 280-282 ЦПК України та з метою уникнення затягування розгляду справи, суд вважає, що в матеріалах справи є достатньо даних про права та взаємовідносини сторін по справі, для її розгляду по суті заочно за відсутності відповідача. За таких обставин суд, зі згоди позивача, вважає можливим розглядати справу у заочному розгляді відповідно до положень ст. 280 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд у судовому засіданні встановив наступне. Відповідно до наявного в матеріалах справи, оригіналу договору позики від 02.02.2016 року, відповідач [PERSON] позичив у позивача [PERSON] 7000 грн., які зобов'язався повернути в термін до 3 місяців ( а.с.26). Як вказує в своєму позові позивач, відповідач не виконав належним чином своїх зобов'язань про повернення грошових коштів, про які йдеться в зазначеному вище договорі позики. Статтею 509 ЦК України визначено поняття зобов'язання та підстави його виникнення - зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Правилами ст. 629 ЦК України встановлено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами, а відповідно до ч. 1 ст. 625 цього Кодексу боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом, а статтею 599 цього Кодексу встановлено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. В строк, зазначений в договорі позики, тобто до 03.05.2016 року, відповідач борг не повернув і не має наміру добровільно повернути його. На час розгляду справи судом відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували обставини, викладені в позовній заяві та підтверджені наданими позивачем доказами. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Позивачем в позовній заяві надано розрахунок трьох відсотків річних від простроченої суми, яка становить 332 грн 50 грн. (а.с. 12-13). Таким чином, відповідач має сплатити також три відсотки річних від простроченої суми, і в цій частині позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що також встановлено статтею 12 цього Кодексу. Згідно частини 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За п. 9 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнений від сплати судового збору ( а.с.3). Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 640,00 грн. З урахуванням наведеного, оцінивши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про стягнення з [PERSON] на його користь боргу в розмірі 7332 грн. 50 коп., відповідно договору позики укладеного між сторонами 02 лютого 2016 року підлягають задоволенню.

Outcome: approved