Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-09 00:00:00

Позивач [PERSON] 02.11.2020 звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] . За змістом позову, позивач на підставі ордера на житлове приміщення №24 від 28.03.2005, разом із дружиною [PERSON] та сином [PERSON] заселені до житлового приміщення - квартири [ADDRESS] , є її наймачем. При цьому, з 2015 року відповідач у справі син позивача та третьої особи [PERSON] , [INFO] , за вказаною адресою не мешкає, сплату за надані комунальні послуги не здійснює, що зумовлює додаткові витрати позивача, крім того, особистих речей та іншого майна сина у квартирі не має. Місце проживання відповідача [PERSON] позивачу не відомо, в позасудовому порядку відповідач своєї реєстрації не змінює, що створює перешкоди у користуванні позивачкою власністю. З підстав, передбачених ст. 16, 319, 321, 391, 405 ЦК України, ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» N1382-IV від 11.12.2003, позивач просить задовольнити позов у повному обсязі. Ухвалою судді від 17.11.2020 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі, постановлено розглядати справу у порядку загального позовного провадження. Відповідачу визначено строк 15 днів з моменту отримання ухвали суду для подання відзиву на позов. Ухвалою суду від 14.12.2020 закрито підготовче провадження, призначено справу до судового розгляду. Зустрічної позовної заяви відповідач не подав. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом вчинено не було, відповідні клопотання не заявлено. Позивач в судовому засіданні присутній не був, відповідно до заяви, вх.№ від 10.03.2021, просить розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримує, підтверджує обставини, викладені в позовній заяві, наполягає на задоволенні позову, в разі відсутності належним чином повідомленого відповідача просить постановити заочне рішення. Крім того, до заяви додано довідку голови ОСМД «Консул» Маслової Л.В. та акт про не проживання особи за місцем реєстрації від 10.03.2021 на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві. Третя особа [PERSON] згідно з заявою, вх.№ від 10.03.2021, просить розглянути справу без її участі, позов підтримує в повному обсязі на зазначених в позовній заяві обставинах. Під час розгляду цивільної справи відповідач не скористався своїм правом на подання відзиву, передбаченим ч.4 ст.174 ЦПК України, поважних причин його ненадання не повідомив, тому, відповідно до ч.8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ч.4 ст.223 ЦПК України передбачено, що, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Як врегульовано ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду повідомлявся належним чином засобами поштового зв`язку та відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, що підтверджено відповідними доказами у справі, про причини своєї неявки суд не повідомив. Відповідно до ч.11 ст.128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Тому у відповідності до ч.4 ст.223 ЦПК України, враховуючи думку позивача та третьої особи, дотримання вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній доказів, а саме, ухвалює згідно з ч.1 ст.281 ЦПК України розглядати справу в заочному порядку. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, не здійснюється згідно з ч.2 ст. 247 ЦПК України. Розглянувши позовну заяву, дослідивши наявні письмові докази у справі, суд встановив фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які склалися між сторонами, та дійшов висновку про те, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі. Предметом позову є визнання відповідача, як члена сім`ї наймача, який не мешкає у житловому приміщенні, квартирі [ADDRESS] понад строки, встановлені ст. 71 ЖК України, таким, що втратив право користування зазначеним нерухомим майном. Підставою для звернення до суду із зазначеним позовом стала наявність перешкод у користуванні позивачем вказаним житловим приміщенням, що створюються з боку відповідача, який в позасудовому порядку з реєстрації за вказаною адресою не знімається. Судом встановлено, що відповідно до копії ордера на житлове приміщення, виданого виконавчим комітетом міської ради народних депутатів м.Бердянськ №24 від 28.03.2005 серії 02, [PERSON] , разом із сім`єю (4 осіб), надано право на зайняття житлового приміщення, житловою площею 39,6 кв.м., загальною площею 69,9 кв.м., що складається з 3 кімнат, а саме, квартиру [ADDRESS] (Консульській після перейменування на підставі рішення №56 сесії №8 "Про перейменування назв вулиць, проїздів, площ, проспектів, скверів, бульварів в м. Бердянськ" від 18.02.2016) у м.Бердянську. Підстава для видачі ордера рішення виконкому №123 від 04.03.2005. До складу сім`ї наймача відносяться за змістом ордера [PERSON] (дружина наймача), а також їх діти донька [PERSON] та син [PERSON] . Згідно з довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №12085 від 27.10.2020, виданою відділом реєстрації місця проживання виконавчого комітету Бердянської міської ради, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] (наймач), його дружина [PERSON] , [INFO] , а також син [PERSON] , [INFO] . Право власності на житло не надано. Крім того, на підтвердження періоду та безперервності часу непроживання відповідача [PERSON] з 2015 року по теперішній час за вказаною адресою стороною позивача надано: довідку голови ОСМД «Консул» №20 від 29.10.2020 (у копії), оригінал довідки голови ОСМД «Консул» №16 від 10.03.2021, оригінал акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 10.03.2021, за підписом голови ОСМД «Консул» Маслової Л.В. та свідків [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, враховуючи наявні письмові докази, на час розгляду справи квартира [ADDRESS] перебуває у комунальній власності, а відносини, які виникають у зв`язку з наймом житла, що перебуває у комунальній власності, регулюються ЖК України та іншими актами житлового законодавства (ст.3 ч.1 ЖК України). Задовольняючи позов в повному обсязі, суд виходить з таких норм чинного законодавства. Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше ніж з підстав і в порядку, визначеним законом. Право на повагу до житла гарантує й ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Згідно з ч.4 ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законодавством Відповідно до ч.1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Випадки, встановлені ч.3 ст. 71 ЖК України, у яких жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців, судом у цій справі не встановлено. За змістом ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Таким чином, судом встановлено, що відповідач понад 6 місяців не мешкає за вказаною адресою, а саме з 2015. З реєстраційного обліку за місцем проживання в позасудовому порядку не знятий (відповідь за даними реєстру територіальної громади м.Бердянська №5645 від 16.11.2020 на запит суду, вх.№ від 17.11.2020 №34507/20-вх., а.с.13), житлово-комунальні послуги нараховуються із врахуванням його реєстрації за вказаною адресою, що порушує права позивача та третьої особи. Як роз`яснено у п.11 Постанови Пленуму ВСУ №2 від 12.04.1985 «Про деякі\~питання,\~що виникли\~в практиці\~застосування судами\~Житлового кодексу\~України» суд може визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням, лише з однієї вказаної позивачем підстави, передбаченої ст.71 або ст.107 ЖК. Змінити підставу позову суд вправі тільки за згодою позивача. При цьому, позивач у якості підстав для задоволення позову вказує на норми Цивільного кодексу України, проте, зазначені у позовній заяві норми на спірні правовідносини не розповсюджуються. Виходячи із закріпленого ч.1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України обов`язку доказування і подання доказів, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ч.1,2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом ст. 89, 213 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). За нормою ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням наведеного, встановлених фактичних обставин справи, наявних письмових доказів, оскільки відсутня правова підстава для збереження подальшої реєстрації відповідача за вказаною адресою, що створює перешкоди у користуванні позивачем та третьою особою житловим приміщенням, зумовлює додаткові витрати, судом встановлено підстави для задоволення позову. При обранні способу захисту у здійсненні права власності позивачем, суд виходить зі змісту ч.1 ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» N1382-IV від 11.12.2003, у відповідності до якої зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Тому визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є достатньою підставою для зняття його з реєстрації. За змістом ч.1 ст.141 ЦПК України на користь позивача, як сторони по справі, чиї позовні вимоги задовольняються в повному обсязі, із відповідача слід стягнути судовий збір, сплачений у сумі 840,80 гривень.

Outcome: approved