Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-21 00:00:00

І. Суть спору: Громадянин [PERSON] , (надалі Позивач) звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що [INFO] померла його мати [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина на нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Вказує, що за життя [PERSON] , склала заповіт, яким усе своє майно заповіла [PERSON] (позивачу у справі), який спадщину після смерті матері прийняв, оскільки протягом встановленого ст. 1270 ЦК України строку, звернувся до приватного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини. Стверджує, що спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині чи претендували б на таку, немає. Вказує, що після смерті [PERSON] , він (Позивач) став власником спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в цілому. Однак, в позасудовому порядку оформити право власності на вищевказаний житловий будинок не має можливості, у зв`язку із відсутністю правовстановлюючих документів на такий, тому змушений звертатися до суду із даним позовом. З огляду на наведене, просить суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] .. ІІ. Позиція учасників справи: В підготовче засідання позивач не з`явився, проте подав заяву, в якій просить суд справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Шегинівської сільської ради Львівської області у підготовче засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. Третя особа - Приватний нотаріус Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицький Роман Степанович у підготовче засідання не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій просить справу розглядати у його відсутності. ІІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді від 09.08.2021року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання. ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи: Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] належав колгоспному двору, членами якого станом на 15.04.1991 року були: [PERSON] , 1931 року народження (голова двору), [PERSON] , 1962 року народження (син), [PERSON] , 1957 року народження (син), [PERSON] , 1966 року народження (син), що підтверджується довідкою Шегинівської сільської ради Львівської області №257 від 26.07.2021 року. Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, зазначені особи мали в рівних частках право власності на майно колгоспного двору, тобто кожен на ј частину вищевказаного домоволодіння. Право власності на дане нерухоме майно належним чином позивачем не оформлено, правовстановлюючі документи - відсутні. Судом встановлено, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті брата позивача - [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ). За життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складав, своїм майном не розпорядився, спадкова справа згідно з інформаційних довідок не заводилася. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом була матір померлого - [PERSON] , яка спадщину відповідно до ч.3 ст.1268 прийняла, так як на час смерті проживала разом із спадкодавцем. Спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] , крім [PERSON] , не було. Таким чином, після смерті спадкодавця [PERSON] належна йому ј частки у спірному житловому будинку, перейшла за загальними правилами спадкування за законом до його матері [PERSON] , у зв`язку з чим остання, з урахуванням своєї обов`язкової ј частки в майні колишнього колгоспного двору, стала власником 2/4 часток зазначеного нерухомого майна. [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті брата позивача [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ). З матеріалів спадкової справи №30/2015, заведеної у Приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С., вбачається, що за життя спадкодавець [PERSON] заповіту не складав, своїм майном не розпорядився. Спадкоємцем першої черги спадкування за законом була матір померлого - [PERSON] , яка спадщину відповідно до ч.3 ст.1268 прийняла, так як на час смерті проживала разом із спадкодавцем, що підтверджується довідкою Мишлятицької сільської ради №479. Спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] , крім [PERSON] , не було. Крім цього, на частину спадкового майна, [PERSON] було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом від 06.11.2015 року, яке складається з приватизованих земельних ділянок площею 1,7194 га, які розташовані на території Мишлятицької сільської ради, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Таким чином, після смерті спадкодавця [PERSON] належна йому ј частки у спірному житловому будинку перейшла за загальними правилами спадкування за законом до його матері [PERSON] , у зв`язку з чим остання, з урахуванням своїх 2/4 часток в майні колишнього колгоспного двору, стала власником 3/4 часток зазначеного нерухомого майна. [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті матері позивача [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ). З матеріалів спадкової справи №85/2021, заведеної у Приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Львівської області Яксманицького Р.С., вбачається, що за життя спадкодавець [PERSON] скала заповіт від 13.08.2014 року, посвідчений секретарем виконкому Мишлятицької сільської ради М.Є.Ліпецькою, згідно з яким все своє майно заповіла своєму сину [PERSON] (позивачу у справі). Факт родинних відносин між позивачем та спадкодавцем [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії [NUMBER] . Отже, спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] є син померлої - позивач у справі, який спадщину відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України прийняв, так як у встановлений ст. 1270 ЦК України строк звернувся до нотаріуса за оформленням спадкових прав. Спадкоємців, які б мали право на обов`язкову частку у спадщині після смерті [PERSON] , крім позивача, не має. Крім цього, на частину спадкового майна, позивачу було видано Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 17.06.2021 року, яке складається з приватизованих земельних ділянок площею 0,4164 га, 0,5445 га, 1,2046 га та 0,5148 га, які розташовані на території Мишлятицької сільської ради, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Таким чином, після смерті спадкодавця [PERSON] належні їй ѕ частки у спірному житловому будинку перейшли за загальними правилами спадкування за заповітом до позивача, у зв`язку з чим останній, з урахуванням своїх ј часток в майні колишнього колгоспного двору, став власником спірного житлового будинку в цілому, однак, через відсутність правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно, позивач не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у зв`язку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтва про смерть спадкодавців [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ; копією заповіту від 13.08.2014 року; копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER] ; копією довідки Самбірського МБТІ від 23.03.2021 року №552; копією технічного паспорта на спірний житловий будинок [ADDRESS] ; копіями довідок Шегинівської сільської ради №257 та №258 від 26.07.2021 року; листом Приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Яксманицького Р.С. Вих.№536/02-14 від 17.06.2021 року; копіями спадкових справ №30/2015 та №85/2021, заведених у Приватного нотаріуса Яворівського районного нотаріального округу Яксманицького Р.С. після смерті [PERSON] та [PERSON] ; копією паспорта та ідентифікаційного коду позивача [PERSON] ; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори) щодо спадкодавців [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , іншими матеріалами справи. V. Застосоване судом законодавство: Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно із частиною 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до частини 1 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способом захисту цивільних прав та інтересів згідно ст. 16 цього Кодексу може бути, зокрема, визнання права. Так, колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено статтями 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; Так, відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч.1. ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. ЦПК України встановлено, що: відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13); обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82); доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76); належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VI. Висновок суду: Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що є правові підстави для задоволення позову в повному обсязі та визнання за позивачем [PERSON] права власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] . Судові витрати: Враховуючи думку сторін та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачем судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за ним.

Outcome: approved