Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайнного суду з позовом до [PERSON], МВ ДВС Ужгородського МРУЮ про визнання договору купівлі-продажу автомобілю дійсним, визнання права власності на автомобіль та звільнення його з під-арешту. Позовні вимоги мотивує тим, що на початку листопада 2009 року гр. [PERSON] дізнався від своїх знайомих, що гр. [PERSON] має у своєму розпорядженні автомобіль марки ВАЗ 21099, 2005 року випуску, шасі (кузов,рама) № [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - В, реєстраційний помер - [NUMBER] згідно Свідоцтва про реєстрацію /Технічного паспорту / ТЗ серії [NUMBER], виданого РЕВ Ужгородського МРВ УДАІ УМВС України в Закарпатській області 05.09.2006 року, та який потребує ремонту та який він хоче продати. [PERSON] домовився з [PERSON] про його ціну у розмірі 20000.00 грн. (двадцять тисяч) гривень 00 копійок, так як автомобіль потребував значних капіталовкладень, а саме частковий ремонт двигуна та заміну інших розхідних деталей. 21 червня 2009 року гр. [PERSON] своєю довіреністю на керування та розпорядження автомобілем, що була посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON]. уповноважив громадянина [PERSON] бути своїм представником з питань, пов'язаних зі вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації (керування) та продажу належного йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію /Технічного паспорту /ТЗ серії [NUMBER], автомобілем марки ВАЗ 21099, 2005 року випуску. Після домовленості позивач попросив [PERSON] готувати документи на продаж, але останній повідомив, що йому терміново потрібні гроші для вирішення своїх сімейних питань і сторони дійшли згоди про те, що позивач віддає 20000.00 грн. одразу, і забирає автомобіль до себе для подальшого ремонту, а після того як відремонтує автомобіль сторони нотаріально посвідчать свій договір, а саме, знімуть авто з обліку та перереєструють його на ім'я позивача. На той час позивача такий варіант влаштовував. 03 листопада 2009 р. між позивачем та відповідачем - [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу без нотаріального посвідчення автомобілю марки ВАЗ 21099, 2005 року випуску, шасі (кузов,рама) № [NUMBER], тип ТЗ легковий седан - В, реєстраційний номер - [NUMBER], який перебуває на обліку в РЕВ Ужгородського МРВ УДАІ УМВС України в Закарпатській області з 05.09.2006 року. 03 листопада 2009 р. під час особистої зустрічі між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди щодо відчуження транспортного засобу шляхом видання [PERSON] (діючого в інтересах [PERSON]) довіреності на ім'я [PERSON], що була посвідчена приватними нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу [PERSON], та якою [PERSON] був уповноважений розпоряджатися названим вище транспортним засобом, що належить [PERSON] на праві власності. У свою чергу, позивачем були передані грошові кошти [PERSON] у якості плати за придбання автомобіля у сумі 20000.00 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок, факт передачі яких був оформлений між ними у простій письмовій формі у вигляді розписки від 03 листопада 2009 року. Також позивач зазначає, що [PERSON] надав позивачеві технічний паспорт на автомобіль та довіреність на розпорядження вищевказаним автомобілем. Отже між сторонами фактично було укладено договір купівлі-продажу автомобіля у простій письмовій формі. Позивач забравши автомобіль до себе в гараж, полагодив його та став ним користуватися у своїх цілях, вважав його своєю власністю, купував запасні частини, проводив поточні ремонти. Таким чином, після вчинення вказаних дій позивач вільно та безперешкодно володів транспортним засобом та розпоряджався ним у своїх потребах на підставі чинної довіреності. Після спливу приблизно одного місяця, а саме, 03 грудня 2009 року позивач звернувся до [PERSON] з приводу нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу автомобіля, але [PERSON] повідомив позивачеві, що у зв'язку із сімейними обставинами у нього немає можливості нотаріально укласти договір для подальшого переоформлення права власності на ім'я позивача. Позивач повторно, а саме, у січні 2010 року зателефонував до гр. [PERSON], але номер телефону за яким сторони підтримували зв'язок був вимкнений, у зв'язку з чим у позивача не було можливості належним чином посвідчити договір. Взимку 2013 року позивач хотів власними силами переоформити автомобіль на своє ім'я, але дізнався під час зупинки на дорозі працівниками ДАІ, що 03 грудня 2013 року, тобто майже більше трьох років після того як він придбав вищевказаний автомобіль, головним державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського МРУЮ - Роман В.Я. був накладений арешт на все майно, що належить відповідачу - [PERSON], у тому числі на транспортний засіб марки ВАЗ 21099. 2005 року випуску, реєстраційний номер-[NUMBER]. На підставі того, що на автомобіль позивача накладено арешт, останній опинився у такому становищі, коли не може розпорядитися майном, за яке заплатив великі гроші і яке фактично належить йому з листопада 2009 року. Оскільки умови договору від 03 листопада 2009 року сторони виконали у повному обсязі, на підставі вищевказаних норм Цивільного кодексу, позивач вважає за необхідне визнати за ним право власності на автомобіль марки ВАЗ 21099, 2005 року випуску, шасі (кузов,рама) № [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан В, реєстраційний номер - [NUMBER]. А отже на підставі вищенаведеного позивач просить визнати договір купівлі-продажу транспортного засобу - автомобіля марки ВАЗ 21099, 2005 року випуску, шасі (кузов,рама) № [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - В, реєстраційний номер - [NUMBER], дійсним; визнати за громадянином [PERSON] право власності на транспортний засіб - автомобіль марки ВАЗ 21099, 2005 року випуску, шасі (кузов,рама) № [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - В. реєстраційний номер - [NUMBER]; звільнити з-під арешту транспортний засіб - автомобіль ВАЗ 21099. 2005 року випуску, шасі (кузов,рама) № [NUMBER]. тип ТЗ - легковий седан В, реєстраційний номер - [NUMBER], що накладений головним державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського МРУЮ - Роман ВЛ. 04.06.2014 р. представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з уточненням позовних вимог, згідно яких просив визнати за громадянином [PERSON] право власності на транспортний засіб - автомобіль марки ВАЗ 21099, 2005 року випуску, шасі (кузов,рама) № [NUMBER], тип ТЗ - легковий седан - В. реєстраційний номер-[NUMBER]; звільнити з-під арешту транспортний засіб - автомобіль ВАЗ 21099. 2005 року випуску, шасі (кузов,рама) № [NUMBER]. тип ТЗ - легковий седан В, реєстраційний номер - [NUMBER], що накладений головним державним виконавцем МВ ДВС Ужгородського МРУЮ - Роман ВЛ. Ухвалою суду до участі в справі було залучено в якості третьої особи без самостійних вимог Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, представник [PERSON] за довіреністю [PERSON], надіслав до суду заяву про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає у повному обсязі. Представник МВ ДВС Ужгородського МРУЮ в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без його участі. Представник третьої особи без самостійних вимог ПАТ «УкрСиббанк» в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 3 статті 10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно наявної в справі довіреності від 21 червня 2009 року гр. [PERSON] своєю довіреністю на керування та розпорядження автомобілем, що була посвідчена приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON]. уповноважив громадянина [PERSON] бути своїм представником з питань, пов'язаних зі вчиненням правочинів щодо користування, експлуатації (керування) та продажу належного йому на підставі Свідоцтва про реєстрацію /Технічного паспорту /ТЗ серії [NUMBER], виданого РЕВ Ужгородського МРВ УДАІ УМВС України в Закарпатській області 05.09.2006 року, автомобілем марки ВАЗ 21099, 2005 року випуску, шасі (кузов.рама) № [NUMBER], тип ТЗ легковий седан - В, реєстраційний номер - [NUMBER]. 03 листопада 2009 р. між позивачем та відповідачем - [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу, який міститься в матеріалах справи без нотаріального посвідчення автомобілю марки ВАЗ 21099, 2005 року випуску, шасі (кузов,рама) № [NUMBER]. тип ТЗ легковий седан - В. реєстраційний номер - [NUMBER], який перебуває на обліку в РЕВ Ужгородського МРВ УДАІ УМВС України в Закарпатській області з 05.09.2006 року. Згідно наявної в справі довіреності від 03 листопада 2009р. між [PERSON] та [PERSON] було досягнуто згоди щодо відчуження транспортного засобу шляхом видання [PERSON] (діючого в інтересах [PERSON]) довіреності на ім'я [PERSON], що була посвідчена приватними нотаріусом Виноградівського районного нотаріального округу [PERSON], та якою [PERSON] був уповноважений розпоряджатися названим вище транспортним засобом, що належить [PERSON] на праві власності. Дана довіреність була видана строком дії до 21 червня 2019 року без права передоручення повноважень третім особам. У свою чергу, позивачем були передані гроші [PERSON] у якості плати за придбання автомобіля у сумі 20000.00 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок, факт передачі яких був оформлений між ними у простій письмовій формі у вигляді розписки від 03 листопада 2009 року копія якої міститься в матеріалах справи. Також [PERSON] надав позивачеві технічний паспорт на автомобіль та довіреність на розпорядження вищевказаним автомобілем, копію яких було долучено до матеріалів позовної заяви. Згідно постанови ВП №41054292 головного державного виконавця МВ ДВС Ужгородського МРУЮ - Роман В.Я. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 03.12.2013 р. був накладений арешт на все майно, що належить [PERSON], у тому числі на транспортний засіб марки ВАЗ 21099. 2005 року випуску, шасі (кузов,рама) № [NUMBER], тип ТЗ легковий седан - В, реєстраційний номер - [NUMBER], стягувачем по якому зазначено ПАТ «УкрСиббанк». Відповідно до абзацу 3 пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно ч.2 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен може володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, не завдаючи при цьому шкоди правам інших осіб та не порушуючи їхніх інтересів. Відповідно до ч.1 ст. 334 ЦК України , право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Матеріалами справи стверджено, що право власності на придбаний автомобіль позивач [PERSON] набув 03 листопада 2009 р., оскільки 03.11.2009 року між сторонами був підписаний договір купівлі-продажу, покупець [PERSON] передав продавцю обумовлену договором суму грошей, а останній передав йому автомобіль, ключі від автомобіля та документи на автомобіль. Відповідно до ч.1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках , встановлених законом, такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. На момент укладення сторонами правочину діюче на той час законодавство не вимагало нотаріального посвідчення та державної реєстрації договору купівлі - продажу рухомого майна - транспортного засобу. Договір купівлі - продажу транспортного засобу на час укладення договору повинен був, відповідно до п.3 ст. 208 ЦК України , укладатися в простій письмовій формі, що і дотримано сторонами по договору. Відповідно до вимог ст. 204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину, відповідно до якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 2 ст. 218 Цивільного кодексу України - якщо правочин, для якого законом встановлена його недійсність у разі недодержання вимоги щодо письмової форми, укладений усно і одна з його сторін вчинила дію, а друга сторона підтвердила її вчинення, зокрема шляхом прийняття виконання, такий правочин у разі спору може бути визнаний судом дійсним. Постановою Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року № 1388 «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів», - передбачено, що купівля-продаж транспортних засобів здійснюється шляхом письмового договору. Тобто, враховуючи обставини даної справи, позивач набув право власності на вказаний вище автомобіль на законних підставах. Відповідно до ст. 391 ЦК України особа має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.. 321 ЦК України). Аналогічна норма закріплена у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності та право приватної власності є непорушним. За нормами ст. 391 Цивільного кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 даного кодексу встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно і про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. За змістом ч.5 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", вимоги осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. Таким чином, враховуючи вищенаведене, визнання позову відповідачем, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до переконання, що згідно досліджених матеріалів справи вбачається, що позивач набув право власності на вказаний вище автомобіль на законних підставах, а накладений арешт перешкоджає позивачу користуватися автомобілем, а тому такий арешт порушує його права як власника даного автомобіля. Зважаючи на наведене суд переконаний, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved