Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. Свій позов мотивував тим, що 22 листопада 2013 року він вирішив придбати у відповідача, який є представником по довіреності, автомобіль марки Опель Аскона д.н.з. [NUMBER]. У зв'язку з цим, на вимогу останнього, він написав розписку, в якій зазначив, що взяв вищезазначений автомобіль в оренду з подальшим правом викупу за 20 000 гривень. Цією ж розпискою він зобов'язався виплачувати кожного місяця з 20 по 1 число поточного місяця по 1000 - 1300 гривень. Дана розписка була також підписана відповідачем по справі. На виконання домовленостей, 03.12.2013 року він передав [PERSON] 1 000 гривень, 24.01.2014 року - 2 000 гривень, 28.02.2014 року - 1 000 гривень. У квітні 2014 року, їх домовленості із [PERSON] щодо купівлі-продажу автомобіля були припинені, даний автомобіль за вказівкою [PERSON], був переданий [PERSON], який в подальшому повинен був викупити автомобіль, а [PERSON] зобов'язувався повернути йому отримані вищезазначені кошти, тобто наміри про купівлю-продаж автомобіля були припинені і подальша доля автомобіля та отримання грошових коштів за нього йому не відомі. З приводу даних правовідносин, [PERSON] неодноразово звертався до Лубенського міськрайонного суду з питанням стягнення з нього залишку грошових коштів по розписці, витребування майна із чужого незаконного володіння. Рішеннями Лубенського міськрайонного суду від 13 жовтня 2014 року та 14 лютого 2015 року в задоволенні вищезазначених позовів відмовлено. Позивач вважає, що сплачені ним кошти ще із 05.04.2014 року підлягали поверненню відповідачем [PERSON] як безпідставно набуті, відповідно до вимог ст. 1214 ЦК України, з нарахуванням процентів за користування ними. З приводу повернення вищевказаних коштів він неодноразово звертався до [PERSON], але останній дані вимоги ігнорував. Позивач [PERSON] прохає суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь 4 000 гривень, як безпідставно набуті. Стягнути відповідача [PERSON] на його користь 379 гривень 40 копійок - проценти за користування безпідставно набутих коштів за період з 06.04.2014 р. по 17.02.2015 р. Також прохає стягнути відповідача на його користь судові витрати. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали, прохали задовольнити. Відповідач [PERSON], будучи повідомленим про час та місце розгляду справи належним чином - через засоби масової друкованої інформації, на підставі ч.9 ст.74 ЦПК України, в судове засідання не з»явився, про причини неявки суд не повідомив. 30.03.2015 року головуючий ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів . Суд, заслухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали, докази справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини . Рішенням Лубенського міськрайонного суду від 13 жовтня 2014 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики (11-12), яке набрало законної сили на підставі ухвали Апеляційного суду Полтавської області від 10.11.2014 року (а.с.13-14), встановлено наступні обставини : відповідно до нотаріально посвідченої 27.04.2007 року довіреності власником автомобіля Опель Аскона 1982 року випуску, кузов [NUMBER] д.н.з. [NUMBER], зареєстрованого Лубенським МРЕВ 14.08.1997 року [PERSON] уповноважено [PERSON] розпоряджатися даним транспортним засобом, а саме автомобілем Опель Аскона 1982 року випуску, кузов [NUMBER] д.н.з. [NUMBER], зареєстрованим Лубенським МРЕВ 14.08.1997 року. /а.с. 7,8/. 22.11.2013 року [PERSON] [PERSON] підписали письмовий документ під назвою «розписка», у якому зазначено, що [PERSON] взяв автомобіль Опель Аскона 1982 року випуску, д.н.з. [NUMBER] в оренду з подальшим правом викупу за 20 000 грн., зобов»язується сплачувати кожного місяця з 20 по 1 число поточного місяця по 1000-1300 грн. У грудні 2013 року, січні та лютому 2014 року [PERSON] було передано [PERSON] грошові кошти на загальну суму 4 000 гривень, що не заперечувалось сторонами у справі. Крім цього, судом встановлено, що у квітні 2014 року домовленості між [PERSON] та [PERSON], пов"язані із купівлею-продажем автомобіля, були припинені . Вищезазначений автомобіль, за вказівкою [PERSON], був переданий [PERSON] Частиною 1 ст.334 ЦК України встановлено, що право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Разом з тим, діючими в Україні Правилами державної реєстрації та обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів та мотоколясок (далі - Правила), затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1388 від 07.09.1998 року, встановлено єдину на території України процедуру державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів (п.1. Правил), яка передбачає особливий порядок відчуження транспортних засобів, визначений цими Правилами, і які є обов'язковими для всіх юридичних та фізичних осіб, які є власниками транспортних засобів, виробляють чи експлуатують їх (п.2. Правил). Таким чином, норми зазначених Правил підлягають обов'язковому застосуванню до правовідносин, пов'язаних з відчуженням транспортних засобів, зокрема, купівлі-продажу транспортних засобів. Відповідно пунктами 7, 8 Правил (в редакції, чинній на момент передачі у володіння та користування позивачу спірного автомобіля), передбачено, що власники транспортних засобів - юридичні та фізичні особи або їх представники (далі - власники) зобов'язані зареєструвати їх протягом 10 діб після придбання або митного оформлення, чи тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Правомірність придбання транспортних засобів, складових частин, які мають ідентифікаційні номери, підтверджується документами, скріпленими підписом відповідної посадової особи і печаткою, виданими суб'єктами підприємницької діяльності, які реалізують транспортні засоби та видають довідки-рахунки, митними органами, судами, нотаріусами, органами соціального захисту населення, підприємствами-виробниками транспортних засобів та підрозділами ДАІ, а також угодами, укладеними на товарних біржах. Відповідно до ч.4 п. 8. зазначених Правил перед відчуженням транспортний засіб повинен бути знятий з обліку в підрозділі ДАІ. Згідно ч. 5 п.8. Правил реєстрація транспортних засобів проводиться за умови сплати їх власниками передбачених законодавством податків, а також внесення в установленому порядку платежів за огляд транспортних засобів, реєстрацію, перереєстрацію та зняття їх з обліку, відшкодування вартості бланків реєстраційних документів та номерних знаків. Пунктом 43 Правил передбачено: якщо транспортний засіб знімається з обліку у зв'язку з його відчуженням, у свідоцтві про реєстрацію (технічному паспорті) робиться відмітка про зняття з обліку транспортного засобу для реалізації в межах України. Згідно з п. 41 цих Правил зняття з обліку транспортних засобів здійснюється після їх огляду в підрозділі ДАІ на підставі заяви власника з поданням документа, що посвідчує його особу. Отже, до вчинення зазначених дій продавець транспортного засобу не вправі його відчужувати, а покупець набути право власності на транспортний засіб, який є предметом договору купівлі -продажу. Судом встановлено, що спірний автомобіль відповідачем з обліку не знімався, а відтак і не ставився на облік позивачем. Фактична передача транспортного засобу у володіння позивача не є підставною набуття позивачем права власності на спірний автомобіль. Сплата частини коштів за спірний автомобіль може свідчити лише про здійснення ним попередньої оплати вартості предмета, який в подальшому сторони мали намір продати та купити. До аналогічних висновків прийшов суд у справі № 539/2848/14-ц. Відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. За ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Істотні умови основного договору, що не встановлені попереднім договором, погоджуються у порядку, встановленому сторонами у попередньому договорі, якщо такий порядок не встановлений актами цивільного законодавства. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, - у письмовій формі. Сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням, якщо інше не встановлено попереднім договором або актами цивільного законодавства. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Договір про наміри (протокол про наміри тощо), якщо в ньому немає волевиявлення сторін щодо надання йому сили попереднього договору, не вважається попереднім договором. З урахуванням вказаних норм, суд приходить до висновку, що фактично між сторонами була досягнута домовленість про намір придбати автомобіль. До укладання договору купівлі-продажу автомобіля відповідач добровільно передав позивачу автомобіль в користування, натомість позивач передав частину коштів в підтвердження своїх намірів. Така домовленість між сторонами не є попереднім договором, оскільки не укладена у формі, встановленій для основного договору. Крім того, сама форма укладання угоди «розписка» притаманна договорам позики, що суперечить змісту досягнутих між сторонами домовленостей про купівлю автомобіля. Відтак, незважаючи на назву документу «розписка», за своєю правовою природою вказані документи свідчать лише про вчинені сторонами дії по підготовці до укладання договору купівлі-продажу автомобілю. В майбутньому позивач втратив інтерес до укладання цієї угоди та повернув автомобіль. Норми ст. 635 ЦК України не передбачають відповідальності особи за ухилення від укладання договору після досягнення домовленості про намір купити автомобіль. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Таким чином, оскільки позивач передав відповідачу кошти в сумі 4000 гривень в рахунок купівлі автомобіля в майбутньому, проте, така угода так і не відбулася, суд приходить до висновку, що ці кошти відповідно до ст. 1212 ЦК України підлягають поверненню позивачу. Крім цього, відповідно ч.2 ст.1214 ЦК України, у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (стаття 536 цього Кодексу). Згідно ст.536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов"язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Суд погоджується із розрахунком позивача щодо процентів за користування коштами і вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 379 грн. 40 коп. процентів. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved