Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

Згідно позовної заяви та пояснень позивачки [PERSON] в судовому засіданні, 28.11.2013 року вона уклала з [PERSON] договір позики, на підтвердження якого останній надав заяву (розписку), яка була нотаріально засвідчена приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області. Відповідно до договору позики, позивачка передала відповідачу грошові кошти в розмірі 1000 доларів США, які останній зобов'язався повернути до 01.01.2015 року. Кошти відповідач позичав аби розпочати бізнес. Однак у встановлений договором строк [PERSON] борг не повернув, уникає спілкування та погрожує, що взагалі не поверне кошти. Позивачка зазначила, що гроші за договором позики передавались відповідачу саме в іноземній валюті доларах США. Таким чином [PERSON] вважає, що відповідач зобовязаний повернути їй борг, сплатити 3% річних від простроченої суми та інфляційні втрати, відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України,згідно наданих нею розрахунків. На підставі наведеного, позивачка просить стягнути з [PERSON] на її користь суму боргу за договором позики від 28.11.2013 року в розмірі 1000 доларів США, а три відсотки річних від простроченої суми за період з 01.01.2015 року по 07.10.2016 року в розмірі 1373 гривні, інфляційні втрати в розмірі 12899 гривень 20 копійок. Представник позивачки позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві, просила їх задоволити. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, просив відмовити в задоволенні позову. В обґрунтування заперечень пояснив, що дійсно 28.11.2013 року він добровільно підписав в нотаріуса розписку про отримання від позивачки в борг 1000 доларів США, однак вказані кошти остання передала йому в гривнях по курсу, що діяв на той час, а не в доларах і зробила це ще до написання розписки. Зазначив, що позичені кошти були спільними, оскільки подаровані їм на весілля, але зберігалися в банку, на рахунку [PERSON] в доларах. Коли йому стали потрібні гроші для розвитку бізнесу, позивачка зняла їх з рахунку, перевівши в банку в гривні, і передала йому. В подальшому, коли відносини між ним та колишньою дружиною погіршились, він на вимогу останньої написав розписку, яка була посвідчена нотаріально. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов слід задоволити частково з наступних підстав. Як вбачається зі ст.ст.1046, 1047, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Судом встановлено, що 28.11.2013 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, згідно умов якого відповідач отримав у позику від позивачки 1000 доларів США і зобовязався їх повернути до 01.01.2015 року. Вказані обставини підтверджуються заявою від 28.11.2013 року, підписаною [PERSON], яка засвідчена приватним нотаріусом Нетішинського міського нотаріального округу Хмельницької області [PERSON], зареєстрована в реєстрі за № 704. Відповідач в судовому засіданні підтвердив факт підписання ним вищевказаної заяви (розписки). Про факт отримання [PERSON] грошових коштів в розмірі 1000 доларів США від [PERSON] за договором позики свідчить вказівка про це в заяві (розписці). Відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, які б підтверджували, що він отримав від [PERSON] позику в національній валюті - гривні, а не в доларах США, як це зазначено в заяві (розписці) від 28.11.2013 року. Не надано ним жодних доказів і того, що позичені кошти були їх спільними грошима, подарованими на весілля. Крім того, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Вказана правова позиція викладена в постанові Судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13. При наявності таких доказів суд вважає доведеним отримання відповідачем від позивачки грошових коштів зазначених в заяві (розписці). Відповідно до ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідач не надав суду жодних належних та допустимих доказів, повернення ним позичених коштів, хоча мав таку можливість. Так як відповідач договірні зобовязання щодо повернення позивачці грошових коштів у встановлені строки не виконав - це є порушенням зобовязання. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] зобов'язання за договором позики не виконав і отримані кошти в сумі 1000 доларів США [PERSON] не повернув. Вказане також підтверджується наявною у позивачки заявою відповідача. Згідно зі ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України (ч.1 ст.192 ЦК України). Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.2 ст.192 ЦК України). Такими випадками є ст.193, ч.4 ст.654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Відповідно до ч.1 ст.533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч.2 ст.533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобовязанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобовязанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно з ч.3 ст.533 ЦК України використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобовязаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і фактичного його виконання є національна валюта України гривня. Відтак, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобовязання, передбачені, зокрема, у ст.1048 ЦК України, та при застосуванні ст.625 ЦК України. Вказана правова позиція передбачена у постанові Верховного Суду України від 02.07.2014 року №6-79цс14. Відповідно до офіційних даних Національного банку України курс долара США станом на день проведення позивачкою обрахунків - 07.10.2016 року складав: 1 долар США = 25,888929 українських гривень. Таким чином, 1000 доларів США, згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 07.10.2016 року, становить 25888 гривень 92 копійки. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивачки слід стягнути борг за договором позики від 28 листопада 2013 року в розмірі 25888 гривень 92 копійки. Згідно ч.1 ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Згідно ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Водночас, згідно ст.2 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру. Оскільки індекс інфляції показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті гривні, то норми ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення грошового зобовязання, яке визначено договором у гривні. Оскільки між сторонами було укладено договір позики в іноземній валюті - долар США, положення ст.625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, а тому відсутні підстави для стягнення з відповідача суми нарахованих позивачкою інфляційних втрат. Разом з тим, так як відповідач [PERSON] не виконав зобов'язання за договором позики, на вимогу кредитора він зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми. Позивачка просить стягнути з відповідача 3% річних від простроченої суми за період з 01.01.2015 року по 07.10.2016 року, що становить 1373 грн., відповідно до проведеного нею розрахунку. Однак, позивачкою допущено помилку при проведенні вказаного розрахунку. Так відповідач зобов'язався повернути позику до 01.01.2015 року, тому кількість прострочених днів слід рахувати з 02.01.2015 року. Так, в період з 02.01.2015 року по 07.10.2016 року кількість днів прострочення становить 644 дні. Згідно проведеного судом перерахунку, 3% річних від простроченої суми за період з 02.01.2015 року по 07.10.2016 року становить 1370 гривень 34 копійки (25888,92 грн. х 3%) : 100%) : 365 днів) х 644 днів). На підставі вищевикладеного, враховуючи те, що відповідач добровільно у встановлений строк не повернув позивачці борг за договором позики, суд приходить до висновку, що з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] борг за договором позики від 28 листопада 2013 року в розмірі 25888 гривень 92 копійки, три проценти річних від простроченої суми в розмірі 1370 гривень 34 копійки. В задоволені іншої частини позовних вимоги - відмовити. Відповідно до ст.88 ЦПК України, враховуючи те, що ухвалою суду від 11.10.2016 року позивачці відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі, а також те, що позовні вимоги [PERSON] задоволено на 67,85 %, тому з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 373 гривні 98 копійок (551,20 грн. х 67,85%). Крім того з відповідача на користь позивачки слід стягнути сплачений нею судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 275,60 грн., оскільки така заява задоволена судом повністю. На підставі наведеного,

Outcome: approved