Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-09 00:00:00

КВЦ № 136 звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь КВЦ № 136 витрати, пов'язані з розшуком засудженого в сумі 7 767 грн. 93 коп. В судовому засіданні представник позивача наполягала на задоволенні позовних вимог з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач позов визнав частково. Позов вважає обґрунтованим в частині витрат, понесених установою 04 лютого 2015 року. Витрати, понесені позивачем в зв'язку з його розшуком протягом 20.01.2015 р.- 03.02.1015 р. вважає такими, що не викликались необхідністю. Заперечує також правильність обрахування витрат по паливу та добовим. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши інші докази, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав: Судом встановлено, що засуджений вироком Київського районного суду м. Полтава від 16 грудня 2013 року [PERSON] за ч. 2 ст. 190, 71 КК України до 2 років обмеження волі відбуває покарання в Комсомольському ВЦ № 136 з 04.09.2014 року. У день прибуття засудженому у встановленому законом порядку адміністрацією установи було роз'яснене його правове положення, вимоги щодо відбування покарання у вигляді обмеження волі та територіальні обмеження Комсомольського виправного центру № 136, з відібранням письмового попередження про кримінальну відповідальність за самовільне залишення місця обмеження волі. 20.01.2015 року засуджений [PERSON] самовільно залишив Полтавський обласний наркологічний диспансер, де перебував на стаціонарному лікуванні та зник у невідомому напрямку. Дві неділі потому, 04.02.2015 року організованою для проведення розшукових заходів, групою Комсомольського ВЦ [PERSON] був затриманий в м. Полтава та доставлений до установи. З метою затримання засудженого в місця вірогідного його знаходження були направлені оперативно-розшукові групи з числа особового складу Комсомольського ВЦ (№136), яким надавалась посвідчення про відрядження та використовувався автотранспорт установи. Всього на розшук засудженого [PERSON] установою були витрачені кошти в сумі 7 767 грн. 93 коп., що підтверджується видатковими накладними від 02.12.2014 р. та 19.12.2014 року про сплату за отримане ПММ від ТОВ ВТФ «Авіас» (а.с. 4, 5), подорожніми листами службового легкового автомобіля серій ПЗС № 5574198 від 20.01.2015 р. (а.с. 13), ПЗС № 5574199 від 23.01.2015 р., (а.с. 14), ПЗС № 5574199 від 04.02.2015 р., (а.с. 15), посвідченнями про відрядження № № 000009, 000010, 000011, 000012, 000013 на ім'я [PERSON], [PERSON], [PERSON] [PERSON], [PERSON] терміном з 20.01.2015 року до 22.01.2015 року (а.с. 17-19), звітами про використання коштів, наданих на відрядження (а.с. 57-63) та квитками на автобуси по кожній оперативно-розшуковій групі відповідно. Спірні правовідносини, що виникли, регулюються главою 82 ЦК України, тобто в даному випадку мають місце зобов'язання, що виникають із завдання шкоди та положеннями ст. 136 КВК України, яка регламентує підстави та розмір матеріальної відповідальності засуджених Згідно із положеннями даної статті, засуджені до позбавлення волі несуть матеріальну відповідальність за заподіяні під час відбування покарання матеріальні збитки державі згідно із законодавством. Засуджені повинні також відшкодувати збитки, заподіяні колонії, і додаткові витрати, пов'язані з припиненням втечі засудженого. Збитки відшкодовуються в розмірі і на підставах, встановлених цивільним законодавством. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду "Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна" при вирішенні питання про відшкодування матеріальної шкоди, суд має керуватися відповідними нормами цивільного законодавства, які регулюють майнову відповідальність за шкоду, заподіяну фізичним та юридичним особам. Оскільки підстава пред'явленого КВЦ № 136 позову пов'язана із фактом проведення розшукових заходів, направлених на встановлення місцезнаходження засудженого, суд, застосовуючи положення ст. 11 ЦПК України вважає за можливе застосувати аналогію закону в частині застосування до згаданих правовідносин - покладення матеріальної відповідальності на особу, що відбуває покарння у вигляді обмеження волі, положень ст. 136 КВК України. Покладаючи на підсудного обов'язок відшкодувати матеріальну шкоду, суд виходить з установленого законом правила /ст.1166 ЦК України/ про те, що шкода, завдану майну фізичної чи юридичної особи , відшкодовується в повному обсязі особою, яка її задала. Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, провівши аналіз представлених сторонами доказів, з врахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, наголошує на тому, що представлені стороною позивача докази є належними та допустимими в розумінні положень ст.59, 60 ЦПК України для прийняття рішення про задоволення заявлених КВЦ вимог в повному обсязі. Самі по собі заперечення відповідача щодо правильності проведених розрахунків /за відсутності відповідних аргументів, які могли би бути оцінені судом/ не є тими обставинами, які дали би суду підставу поставити під сумнів представлені докази, рівно як і дійти висновку щодо безпідставності проведених протягом 20.01.2015 р. - 03.02.1015 р. розшукових заходів, доцільність яких заперечує засуджений лише з тих підстав, що не «бачив роботу оперативно-розшукових груп». Судові витрати, відповідно до ст. 88 ЦПК України, покладаються судом на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved