Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-15 00:00:00

Заявник [PERSON] через свого представника - адвоката Островерхової Л.І. звернулася до Біловодського районного суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме: факту перебування на утриманні чоловіка та проживання разом, посилаючись на наступне. 15 вересня 2015 року було зареєстровано шлюб між нею та [PERSON] , факт реєстрації якого було встановлено рішенням Новопсковського районного суду Луганської області від 18 серпня 2020 року по справі № 942/922/20, яке набрало законної сили. [INFO] її чоловік [PERSON] помер. За життя він отримував пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Заявник звернулася до Марківського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Луганської області з заявою про призначення їй пенсії відповідно до ст. 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з втратою годувальника, однак їй було відмовлено з мотивів відсутності документального підтвердженого факту її перебування на утриманні чоловіка та проживання разом. В обґрунтування заявлених вимог стосовно встановлення факту сумісного проживання та перебування на утриманні заявник зазначила, що вони з померлим [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 15 вересня 2015 року і проживали разом до смерті чоловіка в [ADDRESS] , вели спільне господарство, мали спільний побут та сімейний бюджет. Чоловік отримував пенсію, яка значно перевищувала розмір отриманої нею пенсії, що слідує з довідок про розмір пенсії заявника та померлого чоловіка. Тому дохід чоловіка об`єктивно був постійним і основним джерелом засобів існування їх родини, але неможливість підтвердження факту сумісного проживання та перебування на утриманні стає перепоною заявникові в реалізації свого права на оформлення їй пенсії у зв`язку із втратою годувальника. Тому з метою встановлення вищевказаного факту, необхідного для звернення за оформленням пенсії у зв`язку з втратою годувальника, заявник вимушена була звернутися із вищезазначеною заявою до суду. Просить встановити факт перебування заявника на утриманні померлого чоловіка [PERSON] та проживання разом. В судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник заявника адвокат Островерхова Л.І. підтримала заяву та просила її задовольнити в повному об`ємі, встановивши факт перебування заявника на утриманні чоловіка та проживання разом. Заінтересована особа Марківське об`єднане управління Пенсійного фонду України Луганської області в судове засідання свого представника не направила, надавши суду відзив та заяву про розгляд справи за його відстуності. Суд, вислухавши представника заявника та вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що заява про встановлення факту перебування на утриманні чоловіка та спільного проживання разом підлягає задоволенню з таких підстав. Згідно із п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до положень статті 293, 315 ЦПК України у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту перебування фізичної особи на утриманні. Статтею 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» передбачено, що пенсія у зв`язку з втратою годувальника призначається непрацездатним членам сім`ї померлого годувальника, які були на його утриманні. Непрацездатними членами сім`ї вважаються, зокрема, чоловік (дружина), батько, мати, якщо вони є інвалідами або досягли пенсійного віку, передбаченого ст. 26 цього Закону. До членів сім`ї , які вважаються такими, що були на утриманні померлого годувальника, відносяться особи, якщо вони були на повному утриманні померлого годувальника; одержували від померлого годувальника допомогу, що була для них постійним і основним джерелом засобів до існування. Відповідно до Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунок) пенсії відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою ПФУ від 25 листопада 2005 року №22-1 до заяви про призначення пенсії у зв`язку з втратою годувальника, подаються, зокрема довідка про склад сім`ї померлого годувальника, документи про перебування членів сім`ї (крім дітей) на утриманні померлого годувальника. Як вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого Новопсковським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Луганській області, актовий запис №242, [PERSON] , помер [INFO] в м. Ровеньки Луганської області. З копії рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 18 серпня 2020 року по справі № 942/922/20, яке набрало законної сили 07 жовтня 2020 року слідує, що між заявником [PERSON] та [PERSON] встановлено факт державної реєстрації шлюбу 15 вересня 2015 року. Відповідно до копії довідки від 23 липня 2019 року № 928-5000164322 про взяття на облік внутрішньо-переміщеної особи заявник [PERSON] зареєстрована за адресою - [ADDRESS] та як внутрішньо-переміщена особа зареєстрована за адресою - [ADDRESS] . З довідки про доходи № [NUMBER] , виданої Марківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області, слідує, що розмір пенсій, які отримала заявник [PERSON] за період жовтня-грудня 2019 року щомісячно становить - 1513,55 грн (жовтень), 1564,00 грн (листопад) та 1638,00 грн - (грудень). Згідно довідки про доходи № 1459 6147 4364 3412, виданої Марківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області, розмір пенсій, які отримала заявник [PERSON] за період січня-жовтня 2020 року щомісячно становить - 1638,00 грн (січень-червень) та 1712,00 грн (липень-жовтень). Відповідно до листа від 01 лютого 2921 № 614/5/12-32-59-02 Головного управління ДПС у Луганській області за інформацією, отриманою з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків, [PERSON] з 01 квартал 2019 року по 03 квартал 2020 року доходів від підприємницької діяльності не отримувала. З довідки від 19 січня 2021 року № 26, виданої Марківським об`єднаним управлінням Пенсійного фонду України Луганської області, встановлено, що розмір пенсії, яку за життя отримував [PERSON] становить - 11117,72 грн. На час смерті [PERSON] згідно ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2019 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, становив 1564,00 гривні. Як роз`яснено в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику по справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», встановлення факту перебування особи на утриманні померлого має значення, зокрема, для одержання призначення пенсії, якщо допомога, яка надавалась, була для заявника постійним і основним джерелом засобів до існування. Одержання заявником заробітку, пенсії, стипендії, інших доходів не є підставою для відмови у встановленні факту перебування на утриманні, коли суд встановить, що основним і постійним джерелом засобів до існування була для заявника допомога з боку особи, яка надавала йому утримання. При вирішенні заяви про встановлення факту перебування на утриманні суд враховує, що за загальним правилом право на пенсію в разі смерті годувальника мають непрацездатні члени сім`ї годувальника, які були на його утриманні. Суд не бере до уваги посилання заінтересованої особи про відсутність факту утримання заявника її чоловіком, оскільки вона отримувала пенсію у більшому розмірі, ніж прожитковий мінімум, встановлений законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» для осіб, які втратили працездатність, оскільки спеціальний закон встановлює право членів сім`ї померлого годувальника, для яких його допомога була постійним і основним джерелом засобів до існування, але які й самі одержували пенсію, за бажанням, перейти на пенсію у зв`язку з втратою годувальника (частина третя статті 36 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вказаний спеціальний закон не пов`язує таке право особи із розміром отримуваної ними пенсії. Судом встановлено, що одержувана заявницею пенсія своїм розміром суттєво не відрізняється від встановленого законом прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. Відсутність інших постійних джерел для існування та матеріальна допомога, яку отримувала заявниця за життя чоловіка, щомісячний дохід якого у сім разів (11117,72,00 гривень проти 1564,00 гривні) перевищував порівняний з прожитковим мінімумом для непрацездатних осіб дохід самої заявниці, дають цілком обґрунтовані підстави розцінювати матеріальну допомогу чоловіка, як основне і постійне джерело засобів для існування заявника. Таким чином, дослідивши судове рішення Новопсковського районного суду Луганської області від 18 серпня 2020 року про встановлення факту перебування в шлюбі, довідки про розміри пенсій, які отримували [PERSON] та заявник [PERSON] , та інші матеріали справи, суд приходить до висновку, що допомога з боку чоловіка для заявника об`єктивно була основним і постійним джерелом засобів до існування. Далі, згідно п. 2.11 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", затвердженого постановою правління ПФУ від 25 листопада 2005 року № 22-1, за документ, що засвідчує факт перебування на утриманні непрацездатних членів сім`ї, приймаються довідки або інші документи про склад сім`ї, видані відповідно до чинного законодавства за місцем проживання (реєстрації) особи, зокрема органом місцевого самоврядування, або документ про реєстрацію місця проживання (разом з годувальником за однією адресою), виданий згідно із вимогами статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». У разі неможливості надати такі документи факт перебування на утриманні померлого годувальника встановлюється у судовому порядку. Заявником на підтвердження своїх доводів факту перебування на утриманні померлого годувальника та спільного з ним проживання надано суду акт про фактичне проживання з померлим на день його смерті [ADDRESS] , який виданий 10 грудня 2019 року установою, розташованою на тимчасово неконтрольованій українською владою території, згідно з якого вбачається, що заявник [PERSON] проживала разом з [PERSON] на день його смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Надаючи оцінку документу, виданому на непідконтрольній Україні території, суд виходить з наступного. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р, м. Ровеньки є тимчасово окупованою територією, не підконтрольною українській владі. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Тому суд бере до уваги обставини, викладені в акті про фактичне проживання з померлим на день його смерті, виданому на непідконтрольній Україні території, та надає йому оцінку разом з іншими доказами по справі. При цьому суд також враховує постанову Верховного Суду від 22.10.2018 по справі №235/2357/17 (провадження № К/9901/2383/17), висновки якої відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, є обов`язковими для суду першої інстанції, в якій Верховний Суд в подібній ситуації, зокрема, зазначає, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Отже, враховуючи, що встановлення даних фактів має для заявника юридичне значення та заявник не може в інший спосіб реалізувати свої права, оскільки на даний час вона позбавлена можливості в позасудовому порядку встановити факт перебування на утриманні померлого чоловіка та спільного проживання з ним, в той же час судом встановлено та підтверджено належними та допустимими доказами факт сумісного проживання заявника [PERSON] з померлим чоловіком [PERSON] та її перебування на його утриманні, суд вважає за можливе задовольнити заяву про встановлення факту перебування на утриманні та сумісного проживання.

Outcome: approved