Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-13 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті, заінтересована особа Добропільський міський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Обґрунтовуючи заяву зазначила, що [PERSON], її чоловік, 26.07.2017 року помер в м.Донецьк, але в м.Маріуполі у відділі Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області у Донецькій області їй було відмовлено у реєстрації смерті у звязку з тим, що документ, що підтверджує смерть чоловіка видано на неконтрольованій органами державної влади України території та рекомендовано звернутись до суду. Вказала, що встановлення факту смерті їй необхідно для проведення державної реєстрації смерті її чоловіка та отримання свідоцтва про смерть, що надасть можливість оформити в подальшому спадщину. Заявник в судове засідання не зявилась, від її представника надійшла заява про розгляд справи у її відсутність та відсутність заявника, в якій зазначила, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Представник заінтересованої особи, Добропільського міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в судове засідання не зявився. Надав до суду заяву, в якій останній просив розглянути справу без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], 26.07.2017 року в м. Донецьк підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] зареєстрована за адресою [INFO], що підтверджується копією паспорта заявника (а.с.4-6). Судом встановлено, що заявник [PERSON] є дружиною [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.8). З копії свідоцтва про шлюб (а.с.8) вбачається, що [PERSON], [INFO] є громадянином України. З копії виписки з медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON], [INFO], яка складена 27.07.2017 року Республіканським онкологічним центром ім..проф. Г.В.Бондаря м.Донецьк, вбачається, що останній помер в установі 26.07.2017 року, діагноз центральний рак верхньої долі лівої легені 4 стадія (а.с.9). Згідно копії довідки про причину смерті №171 від 26.07.2017 року, яка видана лікарем Республіканського онкологічного центра ім..проф. [PERSON] Міністерства охорони здоровя Донецької народної республіки, [PERSON], [INFO] помер 26.07.2017 року, причина смерті: центральний рак верхньої долі лівої легені (а.с.10). З копії свідоцтва про смерть серії ДНР №080179, яке видано 26.07.2017 року Харцизьким міським відділом записів актів цивільного стану Державної [PERSON] Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки вбачається, що [PERSON], [INFO], помер 26.07.2017 року в м. Донецьк (а.с.11). В ході судового засідання була досліджена копія квитанції від 26.07.2017 року, з якої вбачається, що вона виписана на імя [PERSON] і свідчать про отримання останньою ритуальних послуг від ДП «Ритуал» СП м.Харцизька з метою організації та проведення захоронення (а.с.12). Вищевказані досліджені документи, а саме: копія виписки з медичної карти, копія довідки про причину смерті, копію свідоцтва про смерть, копія квитанції, видані органами та закладами м.Донецька та м. Харцизька, що розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. З відмови у проведенні державної реєстрації смерті керівника Центрального районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 31.10.2017 року № 1034/15.2-106, вбачається, що у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], який помер 26.07.2017 року, було відмовлено, так як до відділу предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р.№545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» (а.с.13). З повідомлення начальника Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 13.11.2017 року № 15.32-5/2553, вбачається, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актовий запис про смерть [PERSON] [INFO] - не виявлено. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Даючи оцінку допустимості копії виписки з медичної карти, копії довідки про причину смерті, копії свідоцтва про смерть, копії квитанції за ритуальні послуги, які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст.19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic of Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, органом реєстрації, лікарняним закладом), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті громадянина України, [PERSON], [INFO], який помер 26.07.2017 року у м.Донецьк, і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть її чоловіка та оформлення в подальшому спадщини. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України та оформлення в подальшому спадщини. На підставі ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved