Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та ТОВ «ЮНІК», третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди внаслідок ДТП. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що 23 квітня 2014 року приблизно о 12.20 годин в районі буд. №20 по вул. Виборзькій в м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «ВАЗ-210700-20» н.з. АЕ8304 СВ під керуванням [PERSON] в якому перебувала позивач [PERSON] та автобуса марки «БАЗ А079.14» н.з. АЕ 9789 АА під керуванням відповідача [PERSON]. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач отримала тілесні ушкодження, у вигляді закритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась явищами забою головного мозку 2 ступеню субарахноідальним крововиливом, рана правої стопи які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоровя. Вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 вересня 2016 року відповідач [PERSON] був визнаний винним у вчиненні ДТП та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі за ст.. 286 ч.1 КК України. Звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки. Позивач вказує що внаслідок отриманих ушкоджень в неї виникли ускладнення здоровя які вона примушена лікувати по теперішній час тому просить стягнути матеріальну шкоду у вигляді витрат в розмірі на лікування в розмірі 14309 гривень та 700 гривень судових витрат на правову допомогу з ТОВ «ЮНІК», стягнути з [PERSON] у якості відшкодування моральної шкоди 376710,50 гривень та з ТОВ «ЮНІК» моральну шкоду 376710,50 гривень. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 вересня 2016 року було скасовано в частині вирішення цивільного позову та направлено на розгляд в суд першої інстанції в порядку цивільного судочинства. Ухвалою суду від 31 серпня 2018 року справу було прийнято до свого провадження та відкрито провадження у справі. В судове засідання позивачта її представник з'явилися, позовні вимоги підтримали повністю. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився. Повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення суду не надавав. Заперечень проти позову суду не надавав. Представник відповідача ТОВ «ЮНІК» в судове засідання 20.09.2018 року не з'явився. Повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення суду не надавав. 29.09.2017 року надав письмові заперечення проти позовних вимог /а.с. 29-32/, згідно яких позов не визнав повністю оскільки на його думку, позивач сама порушила п. 5.2 ПДР України, не пристебнувшись ременями безпеки внаслідок чого було спричинено значну шкоду позивачці. Крім того водієм [PERSON] який керував автомобілем в якому перебувала позивач також були порушені ПДР, оскільки він не забезпечив виконання позивачем приписів п. 5.2 ПДР України щодо пасків безпеки та перевищив дозволену швидкість внаслідок чого не мав можливості своєчасно зупинити автомобіль та уникнути зіткнення. Також ДТП сталося на думку представника відповідача внаслідок непереборної сили наявності ями та раптового виходу з ладу ресори. Також представник відповідача вказує, що відповідальність [PERSON] була застрахована, але позивач до страховика за відшкодуванням не звертався. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження суми матеріальної шкоди. Вимоги щодо відшкодування моральної шкоди на думку представника відповідача невідповідають принципу розумності та справедливості. Суд, дослідивши матеріали справи, надані сторонами докази, оцінивши їх, виходив з наступного. Судом встановлено, та підтверджується письмовими доказами , що 23 квітня 2014 року приблизно о 12.20 годин в районі буд. №20 по вул. Виборзькій в м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «ВАЗ-210700-20» н.з. АЕ8304 СВ під керуванням [PERSON] в якому перебувала позивач [PERSON] та автобуса марки «БАЗ А079.14» н.з. АЕ 9789 АА під керуванням відповідача [PERSON] який перебував в трудових відносинах з ТОВ «Юнік» та працював водієм на даному підприємстві, що підтверджується наказом про прийняття на роботу /а.с. 139 Т.3/ та шляховим листом /а.с. 134-135 Т.3/. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди позивач отримала тілесні ушкодження, у вигляді закритої черепно-мозкової травми, яка супроводжувалась явищами забою головного мозку 2 ступеню субарахноідальним крововиливом, рана правої стопи які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоровя, що підтверджується висновком судової медичної експертизи /а.с. 77-78 Т.3. кримінальної справи 209/3888/14-к/. Вироком Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 вересня 2016 року /а.с. 116-119 Т.2 кримінальної справи 209/3888/14-к відповідач [PERSON] був визнаний винним у вчиненні ДТП та призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі за ст.. 286 ч.1 КК України. Звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31 травня 2017 року вирок Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 30 вересня 2016 року було скасовано в частині вирішення цивільного позову та направлено на розгляд в суд першої інстанції в порядку цивільного судочинства, в іншій частині залишений без змін, що підтверджується копією ухвали /а.с. 100-105 Т.1/. Внаслідок отриманих ушкоджень в неї виникли ускладнення здоровя які вона примушена лікувати по теперішній час, що підтверджується виписками із медичної карти стаціонарного хворого та епікризами /а.с. 7, 59, 93-99, Т.1/, під час досудового слідства ТОВ «Юнік» було передано коштів на лікування позивачу на загальну суму 15847 гривень 25 копійок, що підтверджується розписками позивача /а.с. 55-72 Т.2 кримінальної справи 209/3888/14-к/. Позивач зазнала певні моральні страждання, що відтворилися в моральних та психічних стражданнях які виникли в зв'язку із спричиненими їй тілесними ушкодженнями, та необхідністю тривалого лікування внаслідок цього, що порушило її сімейні та життєві плани, та внесло зміни в розпорядок її життя, також застосування додаткових зусиль щодо організації життя, в моральних та психічних стражданнях пов'язаних з пошуком коштів на лікування, додаткового часу та додаткових зусиль щодо збору та подачі відповідних документів до суду з метою відшкодування позивачу шкоди, в зв'язку з тим, що відповідачі не бажають відшкодувати шкоду в добровільному порядку. Згідно зі ст.1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Згідно зі ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно зі ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин суд за вибором потерпілого може зобовязати особу, яка завдала шкоди майну,… відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Відповідно до ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування шкоди, завданої нею іншій особі, зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України N 6 від 27 березня 1992 року „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди „ розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно з п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України N 6 від 27 березня 1992 року „Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди „ розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини. Згідно п. 3 ч. 2 ст. 23 ЦК України обовязок відшкодування моральної шкоди, завданої пошкодженням майна, покладено на особу, яку визнано винною у скоєнні ДТП. Згідно з п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31 березня 1995 року „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди„ суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Судом встановлено, що в ДТП яке сталося 23 квітня 2014 року приблизно о 12.20 годин в районі буд. №20 по вул. Виборзькій в м. Дніпродзержинськ Дніпропетровської області відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «ВАЗ-210700-20» н.з. АЕ8304 СВ під керуванням [PERSON] в якому перебувала позивач [PERSON] та автобуса марки «БАЗ А079.14» н.з. АЕ 9789 АА під керуванням відповідача [PERSON] винним є саме [PERSON], що підтверджено вироком суду яке залишено без змін ухвалою апеляційної інстанції. [PERSON] під час здійснення ДТП перебував у трудових відносинах з ТОВ «ЮНІК», що підтверджено вищезазначеними матеріалами справи. Внаслідок ДТП позивач [PERSON] отримала тілесні ушкодження які спричинили тривалий розлад здоровя наслідки якого останні вимушена лікувати по теперішній час. Відповідно до роз'яснень, викладених в п.4\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 "Про практику розгляду судами цивільних справ по позовах про відшкодування шкоди"\~під власником джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична чи особа громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки на підставі права власності, оперативного чи керування на інших підставах (договір оренди, довіреності і т.п.). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки з зв'язку з трудовими відносинами з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор тощо). Згідно ч. 1 ст. 1172 Цивільного кодексу України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним трудових (службових) обовязків. Суд не приймає заперечення представника відповідача щодо обставин, що позивач сама порушила п. 5.2 ПДР України, не пристебнувшись ременями безпеки внаслідок чого було спричинено значну шкоду позивачці. Крім того водієм [PERSON] який керував автомобілем в якому перебувала позивач також були порушені ПДР, оскільки він не забезпечив виконання позивачем приписів п. 5.2 ПДР України щодо пасків безпеки та перевищив дозволену швидкість внаслідок чого не мав можливості своєчасно зупинити автомобіль та уникнути зіткнення, також те, що ДТП сталося внаслідок непереборної сили наявності ями та раптового виходу з ладу ресори. Дані обставини досліджувалися судом при розгляді кримінальної справи та не знайшли свого підтвердження. Щодо заперечень представника відповідача в тій частині, що відповідальність [PERSON] була застрахована, але позивач до страховика за відшкодуванням не звертався, суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої та другої статті 509 ЦК України зобовязанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобовязана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обовязку. Зобовязання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. З огляду на зазначені положення статті 509 та з урахуванням приписів статей 11, 22, 23, 599, 1166-1168 ЦК України, факт завдання фізичній особі шкоди каліцтвом, іншим ушкодженням здоровя або смертю, якщо ця особа (потерпілий) не перебуває в договірних правовідносинах із особою, яка завдала шкоди, та/або якщо завдання такого роду шкоди не повязане з виконанням цими особами обовязків за договором, породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобовязання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належним виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка завдала шкоду. Сторонами деліктного зобовязання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоди (боржник). За загальним правилом відповідальність за шкоду несе боржник особа, яка завдала шкоди. Якщо шкода завдана джерелом підвищеної небезпеки (зокрема, діяльністю щодо використання, зберігання та утримання транспортного засобу), така шкода відшкодовується володільцем джерела підвищеної небезпеки особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом (частина друга статті 1187 ЦК України). Разом із тим, правила регулювання деліктних зобовязань допускають можливість відшкодування завданої потерпілому шкоди не безпосередньо особою, яка завдала шкоди, а іншою особою, якщо законом передбачено такий обовязок. Так, відповідно до статті 999 ЦК України законом може бути встановлений обовязок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоровя, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обовязкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. До сфери обовязкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України від 1 липня 2004 року № 1961-IV «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі Закон № 1961-IV). Метою здійснення обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності Закон № 1961-IV (стаття 3) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоровю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Обєктом обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, повязані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоровю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 Закону № 1961-IV). Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоровю та/або майну потерпілого. За змістом Закону № 1961-IV (статті 9, 22-31, 35, 36) настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоровю, майну третьої особи, в тому числі й шкода, повязана зі смертю потерпілого. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. Як передбачено статтею 1194 ЦК України, в разі, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування шкоди, завданої особою, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, ця особа зобовязана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З огляду на вищенаведене, сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригоди за участю забезпеченого транспортного засобу. Завдання потерпілому шкоди особою, цивільна відповідальність якої застрахована, внаслідок ДТП породжує деліктне зобовязання, в якому праву потерпілого (кредитора) вимагати відшкодування завданої шкоди в повному обсязі кореспондується відповідний обовязок боржника (особи, яка завдала шкоди). Водночас така дорожньо-транспортна пригода слугує підставою для виникнення договірного зобовязання згідно з договором обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, в якому потерпілий так само має право вимоги до боржника в договірному зобовязанні ним є страховик. Разом із тим, зазначені зобовязання не виключають одне одного. Деліктне зобовязання первісне, основне зобовязання, в якому діє загальний принцип відшкодування шкоди в повному обсязі, підставою його виникнення є завдання шкоди. Натомість страхове відшкодування виплата, яка здійснюється страховиком відповідно до умов договору, виключно в межах страхової суми та в разі, якщо подія, в результаті якої завдана шкода, буде кваліфікована як страховий випадок. Одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обовязково припиняє деліктне зобовязання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди, й особа, яка завдала шкоди, залишається зобовязаною. При цьому, потерпілий стороною договору страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів не є, але наділяється правами за договором: на його, третьої особи, користь страховик зобовязаний виконати обовязок зі здійснення страхового відшкодування. Особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 ЦК України). Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обовязковим для неї (частина друга статті 14 ЦК України). Відповідно до статті 511 ЦК України зобовязання не створює обовязку для третьої особи. У випадках, встановлених договором, зобовязання може породжувати для третьої особи права щодо боржника та (або) кредитора. Згідно з частинами першою та четвертою статті 636 ЦК України договором на користь третьої особи є договір, в якому боржник зобовязаний виконати свій обовязок на користь третьої особи, яка встановлена або не встановлена у договорі. Якщо третя особа відмовилася від права, наданого їй на підставі договору, сторона, яка уклала договір на користь третьої особи, може сама скористатися цим правом, якщо інше не випливає із суті договору. З огляду на вищенаведене, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Закон надає потерпілому право одержати страхове відшкодування, але не зобовязує одержувати його. При цьому відмова потерпілого від права на одержання страхового відшкодування за договором не припиняє його права на відшкодування шкоди в деліктному зобовязанні. Таким чином потерпілому, як кредитору, належить право вимоги в обох видах зобовязань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав. Потерпілий вправі відмовитися від свого права вимоги до страховика та одержати повне відшкодування шкоди від особи, яка її завдала, в рамках деліктного зобовязання, не залежно від того, чи застрахована цивільно-правова відповідальність особи, яка завдала шкоди. В такому випадку особа, яка завдала шкоди і цивільно-правова відповідальність якої застрахована, після задоволення вимоги потерпілого не позбавлена права захистити свій майновий інтерес за договором страхування та звернутися до свого страховика за договором із відповідною вимогою про відшкодування коштів, виплачених потерпілому, в розмірах та обсязі згідно з обовязками страховика, як сторони договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування в розмірі, який у повному обсязі відшкодовує завдану шкоду, деліктне зобовязання між потерпілим і особою, яка завдала шкоди, припиняється згідно зі статтею 599 ЦК України виконанням, проведеним належним чином. Якщо потерпілий звернувся до страховика і одержав страхове відшкодування, але його недостатньо для повного відшкодування шкоди, деліктне зобовязання зберігається до виконання особою, яка завдала шкоди, свого обовязку згідно зі статтею 1194 ЦК України відшкодування потерпілому різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням), яка ним одержана від страховика. Тобто, право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості предявити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності. Аналогічний правовий висновок викладений у Постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року (справа №6-2808цс15). Суд погоджується із запереченнями відповідача, щодо того, що ним відшкодовано матеріальну шкоду позивачу, оскільки докази надані позивачем на підтвердження та докази надані представником відповідача щодо передачі грошових коштів позивачу вказують на те, що сума виплачена позивачу відповідачем значно перевищує матеріальну шкоду, яку підтверджено доказами позивачем. Тому вимоги позивача в частині відшкодування матеріальної шкоди задоволенню не підлягають. Крім того, позивач зазнала певні моральні страждання, що відтворилися в моральних та психічних стражданнях які виникли в зв'язку з спричинення шкоди її здоровю пошкодженням майна позивача, в зв'язку з тим, що вона внаслідок необхідності лікування порушила свої сімейні плани, та внесло зміни в розпорядок її життя, також в застосування додаткових зусиль щодо організації життя, в моральних та психічних стражданнях пов'язаних з пошуком коштів для лікування, додаткового часу та додаткових зусиль щодо збору та подачі відповідних документів до суду з метою відшкодування позивачу шкоди, в зв'язку з тим, що відповідач не бажає відшкодувати шкоду в добровільному порядку. Суд з урахуванням характеру та обсягу моральних страждань які мали місто згідно пояснень представника позивача, позивача та викладених в позовній заяві, наданих на підтвердження моральної шкоди доказів, враховуючі матеріальний стан відповідача, вважає розмір заявленої моральної шкоди надмірним та таким, що не відповідає заподіяній, тому виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, оцінює моральну шкоду у 50000 гривень, в задоволенні інших позовних вимог в частині моральної шкоди, суд вважає за необхідне відмовити. Крім того суд вважає, що моральну шкоду відповідно до ст. 1172 ЦК України повинен відшкодовувати співвідповідач ТОВ «ЮНІК», тому вимоги до відповідача [PERSON] не ґрунтуються на вимогах закону. Судові витрати суд розподіляє відповідно до ст. 141 ЦПК України. \~\~\~\~ На підставі викладеного,

Outcome: approved