Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що є власником житлового будинку [ADDRESS], що належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 18 жовтня 2005 року. За зазначеною адресою зареєстровані також відповідачі [PERSON], [PERSON], які фактично не проживають за даною адресою більше одного року, у зв'язку з чим виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг. З метою захисту своїх порушених прав просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 30 січня 2019 року по даній справі відкрито спрощене провадження з повідомленням сторін та відповідачу надано строк, що не перевищує 15 днів з дня отримання копії вказаної ухвали, для подання відзиву на позов. Позивач в судове засідання не з'явилася, представник позивача подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідачі відзив на позов на надали, в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялися про день слухання справи в суді, причини їх неявки суду не відомі, а тому у відповідності до ст.281 ЦПК України, слід ухвалити заочне рішення по справі. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення за правилами спрощеного позовного провадження, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 247,179 ЦПК України, виходячи з наступного: Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом [NUMBER] від 18 жовтня 2005 року, посвідченого державним нотаріусом Підволочиської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за №3403, [PERSON] є спадкоємцем майна гр. [PERSON], спадкове майно складається із житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS], яке належало померлій на підставі свідоцтва про право власності. Право власності на зазначене будинковолодіння зареєстроване за [PERSON] в Підволочиському БТІ 26 жовтня 2005 року, що стверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 8760231 від 26 жовтня 2005 року. Згідно довідки Підволочиської селищної ради № 4340 від 18 грудня 2018 року та будинкової книги для прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] за зазначеною адресою зареєстровані: [PERSON], її чоловік [PERSON], колишня невістка [PERSON], внук [PERSON] У відповідності до актів обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 25 лютого 2016 року, 07 березня 2017 року, 26 червня 2017 року,05 вересня 2018 року, 03 жовтня 2018 року,22 листопада 2018 року, 20 грудня 2018 року [PERSON], [PERSON] на час обстеження житлово-побутових умов за адресою: [ADDRESS], - не проживали. Таким чином судом встановлено, що відповідачі зареєстровані в житловому будинку [ADDRESS], який на праві власності належить позивачу, проте не проживають у даному житловому приміщенні більше одного року, між позивачем, яка є власником майна, і відповідачами не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Окрім того, Верховний Суд України в постанові від16 листопада 2016року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За вказаних обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог про визнання [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - житловим будинком [ADDRESS], у зв'язку з чим право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову. На підставіст.ст.383,391ЦК України,

Outcome: approved