Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 23.10.2018 р. звернулася до Солом`янського районного суду м. Києва із позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Тишко Ірина Олександрівна, із наступними позовними вимогами: -визнати 1/2 частку квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . -визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 1/2 частка від половини квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , була придбана під час перебування позивача у шлюбі із [PERSON] , а тому вона перебуває у їхній спільній сумісній власності. Після смерті [PERSON] позивач звернулася до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину після померлого, однак отримала Лист Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тишко І. О. за вих. №72/01-16 від 22.10.2018 р. про те, що частка кожного власника у спільній сумісній власності на квартиру є невизначеною, оскільки вищевказана половина квартири була спільною сумісною власністю [PERSON] разом із Позивачем, а тому нотаріус не може визначити склад спадкового майна та належність цього майна спадкодавцеві. У зв`язку із цим позивач звернулася до суду із даним позовом про визначення своєї частки в праві спільної сумісної власності на половину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . 23.10.20180 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою суду від 25.10.2018 у справі відкрито позовне провадження та призначено до розгляду у підготовчому судовому засіданні. Сторонам було направлено копію ухвали від 25.10.2018, а також відповідачам та третій особі було направлено копію позовної заяви із додатками. 14.07.2020 до суду Відповідач-1 в особі свого представника подала відзив, у якому у задоволенні позовних вимог просила відмовити в повному обсязі. Відзив був обґрунтований тим, що позивач з моменту придбання квартири у ній не проживала та нею не користувалася. Також Відповідачем-1 було подано клопотання про застосування строків позовної давності, обґрунтоване тим, що порушення права позивача на частку у квартирі відбулося після розірвання шлюбу з [PERSON] [INFO] . 04.12.2018 Відповідач -2 подав відзив, у якому позовні вимоги визнав в повному обсязі. 05.12.2018 Позивачем було подано відповідь на відзив, у якій зазначено про те, що цілком обґрунтованою є позовна вимога щодо визнання 1/2 частки квартири спільною сумісною власністю та визнання права власності на 1/4 частину зазначеної квартири. Більше того, заперечення, викладені у відзиві Відповідача, на думку Позивача, вкотре підтверджують факт невизнання такого правового титулу спірної квартири, а відтак - невизнання її прав на неї. Щодо посилань у відзиві на пропуск строку позовної давності позивач зазначила про те, що спори навколо належності їй 1/4 частки квартири розпочалися безпосередньо після смерті її колишнього чоловіка [PERSON] та з`ясування питань щодо спадкування. До цього часу право власності Позивача не було порушено, оскільки за життя [PERSON] її право власності на 1/4 частини спірної квартири не заперечувалося, оскільки вона була придбана в період шлюбу за спільні сумісні кошти із сімейного бюджету. Ухвалою суду від 12.12.2018 підготовче судове засідання було закінчено та призначено до судового розгляду. 27.05.2019 Третьою особою - Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тишко Іриною Олександрівною були подані пояснення по справі, у яких вона зазначила, що наявні всі підстави вважати Ѕ частки квартири спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] . 20.06.2019 р. до суду надійшла заява [PERSON] про залучення її як правонаступника відповідача [PERSON] , оскільки остання померла [INFO] . Правонаступництво [PERSON] підтверджується наданою Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Бочкової І.Л. належним чином завіреної копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , а також копії заповіту останньої на користь [PERSON] . У зв`язку із цим, ухвалою суду від 22.06.2018 було залучено [PERSON] як процесуального правонаступника відповідача [PERSON] . Відповідач-2 та третя особа у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Вислухавши думку представника позивача та відповідача-1, суд вважає за можливе розглядати справу у їх відсутності , оскільки їх неявка не перешкоджає розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення представника позивача та представника відповідача-1, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 03.10.1981 по 09.12.2006 року, що підтверджується відповідним Свідоцтвом про укладення шлюбу та Свідоцтвом про розірвання шлюбу. 14.07.2004 року [PERSON] та його син [PERSON] за договором купівлі-продажу від 14.07.2004 придбали у спільну часткову власність у рівних частках квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] . [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується наданою копією свідоцтва про смерть. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на належне йому майно. Позивач після смерті [PERSON] звернулася до нотаріуса за отриманням свідоцтва про право на спадщину після померлого, однак у відповідь отримала Інформаційний лист Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тишко І. О. за вих. №72/01-16 від 22.10.2018 р. У даному листі нотаріус зазначила про те, що частка кожного власника у спільній сумісній власності на квартиру є невизначеною, оскільки вищевказана половина квартири була спільною сумісною власністю [PERSON] разом із Позивачем, а тому нотаріус не може визначити склад спадкового майна та належність цього майна спадкодавцеві, а саме на яку частку квартири необхідно видавати свідоцтво про право на спадщину після померлого, і рекомендував звернутися до суду з метою визначення частки позивача у праві спільної сумісної власності подружжя для точного визначення складу спадкового майна. Відповідно до ст.ст. 60, 63, 70 Сімейного кодексу України, ст. 368 Цивільного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено між ними або шлюбним договором. Згідно із ч. 1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Відповідачем-1 не надано суду доказів на спростування презумпції майна набутого у шлюбі. Пунктом 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», з відповідними змінами, судам роз`яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута сторонами за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, поділити майно в натурі є неможливим, у зв`язку з чим, суд дійшов висновку про визнання за позивачкою права власності на 1/2 ідеальної частки квартири. Відтак, суд приходить до висновку, що 1/2 (одна друга) частка спірної квартири придбана [PERSON] під час перебування у шлюбі із Позивачем, а тому на неї розповсюджується режим спільної сумісної власності. Зі змісту статті 357 ЦК України вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Відповідно до ч. 2 ст. 370 ЦК України у разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно з пунктом 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Статтею 372 ЦК України визначено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Згідно із ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 1.11.1 підрозділу 1.11 Висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, прийнятих за результатами розгляду справ із підстав, передбачених п. п. 1, 2, 4 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за I півріччя 2017 р., вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення ч.ч. 4, 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Якщо жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, суд погоджується з позовною вимогою позивача щодо визнання 1/2 від частки квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] спільною сумісною власністю та визнання за позивачем права власності на 1/4 частину зазначеної квартири. 22.06.2021 представником у судовому засіданні було подано клопотання про долучення в якості доказу копії рішення Шевченківського районного суду міста Києва від 1995 р. щодо начебто розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] . З цього приводу суд зауважує, що зазначений документ є недопустимим доказом, оскільки його було подано із порушенням встановленої Цивільним процесуальним кодексом процедури. Так, відповідно до ч. 1 ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно із ч. 3 ст. 83 ЦПК України відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. У ч. 9 ст. 83 ЦПК України вказано, що копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. Відповідно до ч. 2 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. У зв`язку із цим, суд приходить до висновку про недопустимість зазначеного доказу, з огляду на наступне. По-перше, представником Відповідача -1 подано зазначений документ на стадії судового розгляду. По-друге, Відповідачем-1 не надано доказів направлення копій зазначеного документу іншим учасникам справи. По-третє, клопотання про долучення доказів не було підписаним, а також не засвідчено копію поданого документу. З огляду на наведене суд прийшов до висновку про повернення клопотання представника Відповідача-1 про долучення даного доказу. Також наведені порушення при подачі доказів свідчать про недопустимість такого документу, як доказу. Разом з тим, незважаючи на очевидну недопустимість як доказу поданої представником Відповідача-1 копії рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 1995 р., чинним на момент прийняття зазначеного рішення суду законодавством було передбачено, що Шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану. Так, у ч.1 ст. 44 Кодексу Законів про шлюб та сім`ю (у редакції, чинній на дату, вказану у зазначеному рішенні) шлюб вважається припиненим з моменту реєстрації розлучення в органах запису актів громадянського стану. Тобто, з урахування наведеного, навіть незважаючи на недопустимість зазначеного документу як доказу, припинення шлюбу станом на 1995 р. має підтверджуватись не рішенням суду, а саме реєстрацією розлучення в органах запису актів громадянського стану. Рішення суду може бути лише підставою такої реєстрації. З огляду на те, що Свідоцтво про розірвання шлюбу датоване 09.12.2006 р., а тому в силу закону шлюб вважається припиненим саме 09.12.2006 р. Виходячи з вищевикладеного, а також з факту порушення права власності Позивача, суд вважає, що Позивач має право на звернення до суду із вимогою визначення своєї частки в праві спільної сумісної власності на половину квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , яка становить 1/4 частини вищевказаної квартири. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги Позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Щодо заявленого клопотання Відповідача-1 про застосування позовної давності у даній справі, слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно із ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Положенням ч. 2 ст. 72 СК України передбачено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Отже, при застосуванні строку позовної давності вирішальне значення має встановлення моменту, коли позивач дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права власності. Тобто відлік строку позовної давності при поділі майна колишнього подружжя через суд починається не з дати розірвання шлюбу, а з моменту порушення права одного із співвласників та/або його невизнання іншими особами. Аналогічна позиція викладена в абз. 3 п. 15 постанови пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»: початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року в справі № 6-258цс15, а також у постановах Верховного Суду від 06 листопада 2019 року у справі №203/304/17 (провадження №61-5400св19), 07 квітня 2020 року в справі №336/33/17 (провадження № 61-3241св19) від 19 березня 2020 року в справі № 471/497/19 (провадження № 61-21930св19), від 15 січня 2020 року в справі № 299/19766/16 (провадження № 4313св19) і від 13 лютого 2020 року в справі №320/3072/18 (провадження №61-5819св19). Суд приходить до висновку, що спори навколо належності позивачу 1/4 частки квартири розпочалися безпосередньо після смерті її колишнього чоловіка - [PERSON] та з`ясування питань щодо спадкування. Суд погоджується з доводами позивача про те, що про порушення свого права вона дізналася, коли звернулася із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину після померлого, а саме із Листа Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Тишко І.О. за вих. №72/01-16 від 22.10.2018 р., в якому нотаріус зазначив, що не може визначити склад спадкового майна та належність цього майна спадкодавцеві. Тимчасове проживання на спірній частці квартири будь-яких осіб, оплата комунальних послуг не свідчить про наявність спору про поділ майна у 2006 чи інших роках. У зв`язку із цим, суд не приймає до уваги посилання Відповідача-1 на те, що після розірвання шлюбу пройшло більше трьох років, тобто є свідченням пропуску Позивачем строку позовної давності.. Таким чином, позовна давність в даному випадку обраховується від дня, коли Позивач довідалася про порушення свого права, а саме з моменту отримання вище вказаного Листа нотаріуса від 22.20.2018 року. З даним позовом до суду Позивач звернулася 23.10.2018 року. Отже, суд приходить до висновку, що Позивач звернулася до суду в межах строку позовної давності, а тому подане клопотання Відповідача-1 задоволенню не підлягає. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість та задоволення позову у повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1021, 52 грн. з кожного.

Outcome: approved