Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Підгородненської міської ради та просив визнати за ним право власності у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] на домоволодіння [ADDRESS] , [ADDRESS] . Позивач у судове засідання надав письмову заяву у якій підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача Підгородненської міської ради Дніпровського району Дніпропетровської області у судове засідання не з`явився, надавши письмову заяву про можливість розгляду справи за їх відсутності. Представник третьої особи також надав письмову заяву у якій зазначили про можливий розгляд справи без їх участі. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] , є рідним онуком [PERSON] , [INFO] , який [INFO] помер, що підтверджується відповідним свідоцтвом про смерть [NUMBER] від 11.04.1996 року. 18 жовтня 1995 року, за свого життя, дідусь позивача склав заповіт, відповідно до якого заповідав йому житловий будинок, що знаходиться в [ADDRESS] , зареєстрований державним нотаріусом Дніпропетровської державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В., в реєстрі за № 1-4497. У свою чергу, позивач фактично прийняв спадщину шляхом проживання разом зі спадкоємцем за однією адресою на день його смерті. Проте, звернувшись 16 жовтня 2014 року до державного нотаріуса Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори за отриманням свідоцтва на спадщину, отримав відповідну постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 16.10.2014 року, якою йому було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії, а саме: у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , оскільки не підтверджується факт належності йому спадкового майна, а саме житлового будинку [ADDRESS] . Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до довідки КП «Новомосковська міське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради від 21.08.2014 року за № 1244/14, власниками будинку за адресою: [ADDRESS] є: - [PERSON] - на підставі договору дарування, посвідченого 06.12.1962 року виконкомом Підгородненської селищної ради за № 730. зареєстрованого в БТІ 10.12.1962 року за р.№630-6 (13/25 част.) та Свідоцтва про право на спадщину, виданого 09.02.1985 року Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою за р. № 270. зареєстрованого в БТІ 12.04.1985 за р. №630-Д1 ст. 178 ( 12/50 часток); - [PERSON] - на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого 09.02.1985 року Дніпропетровською районною державною нотаріальною конторою за р. № 270. зареєстрованого в БТІ 12.04.1985 року за р. № 630-Д1 ст. 178 ( 12/50 часток). Тобто судом встановлено, що дідусеві позивача, [PERSON] , належало 38/50 часток будинку за адресою: [ADDRESS] . Так, згідно ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до статей 1233, 1234, 1235, 1236 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право па заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право па заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких вій призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»(пункт 23) передбачено звернення до суду за правилами позовного провадження осіб, яким нотаріус відмовив в оформленні права на спадкування. У відповідності до правової позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року, № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при розгляді справ про визнання права власності на спадкове нерухоме майно у випадках, якщо спадщина прийнята, проте спадкоємцем не було одержано свідоцтво про право на спадщину (ст. 1297 ЦК) або не здійснено державну реєстрацію права на спадщину (ст. 1299 ЦК), слід брати до уваги, що законодавець розмежовує поняття «виникнення права на спадщину» та «виникнення права власності на нерухоме майно, що входить до складу спадщини», і пов`язує із виникненням цих майнових прав різні правові наслідки. Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч.З ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Статтею 1297 ЦК встановлено обов`язок спадкоємця звернутися за свідоцтвом про право на спадщину на нерухоме майно. Проте нормами цієї етапі, так само як й іншими нормами цивільного права, не визначено правових наслідків недотримання такого обов`язку у виді втрати права на спадщину. Виникнення у спадкоємця права на спадщину, яке пов`язується з її прийняттям, як майнового права зумовлює входження права на неї до складу спадщини після смерті спадкоємця, який не одержав свідоцтва про право на спадщину (статті 1296. 1297 ЦК) та не здійснив його державної реєстрації (ст. 1299 ЦК). Як передбачено ст. 328 ЦК України, право власності набувається в порядку, визначеному законом, та на підставах не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що позивач має право на визнання за собою права власності на 38/50 часток житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Разом з тим судом встановлено, що рідний брат [PERSON] - [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть видане повторно 20.10.1998 року серії [NUMBER] . Після його смерті позивач та його дідусь [PERSON] успадкували предмети домашнього вжитку, фактично вступили в управління та володіння спадковим майном. Так, на час відкриття спадщини умови та порядок спадкування регламентувалися Цивільний кодекс Української PCP в редакції 1963 року. Відповідно до ст. 548 ЦК Української PCP «Для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини». Згідно зі ст. 549 ЦК Української PCP «Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1 )якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2)якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини». Згідно роз`яснення Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами України справ про спадкування", викладених в п. 4 Постанови № 4 від 24.06.1983 року в тій частині, якщо у шестимісячний строк з дня відкриття спадщини позивач вступив в управління або володіння-спадковим майном, то суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не встановлення факту прийняття спадщини, а тому за захистом свого спадкового права особа звертається безпосередньо до суду. Отже, позивач та його дідусь [PERSON] в передбачений законодавством строк фактично прийняли спадщину, так як вступили у володіння та управління спадковим майном, згідно ч.2 ст.ст. 548, 549 ЦК Української PCP. Зокрема, позивач постійно проживав в даному будинку і при отриманні паспорту дідусь прописав його 16.01.1995 року. Крім того, факт проживання позивача за вказаною адресою у період з 2003 року по вересень 2015 року підтверджується відповідним Актом про встановлення фактичного місця проживання від 16.09.2018 року, який складений за підписом сусідів [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно п.9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року «При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: *володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; *володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна: *володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК).» Відповідно до ч. 1 п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року «Особа, яка заявляє про давність володіння нерухомим майном і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником Майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності». Згідно ч. 2 п. 13 вищезазначеної Постанови Пленуму «Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник, або орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади» Відповідно до ст. 41 Конституції України «Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом». Згідно ст. 16 ЦК України «Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу.» Отже, враховуючи вищевказані обставини справи та приймаючи норми чинного законодавства, позивач має право на визнання за ним права власності за набувальною давністю на 12/50 часток житлового будинку, що знаходиться в [ADDRESS] . За таких обставин, суд з урахуванням обставин справи, а також приймаючи до уваги той факт, що позовні вимоги не суперечить закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. На підставівикладеного,відповіднодост.ст.328,1216,1218,1261,1268,1270 ЦК України,

Outcome: approved