Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 23.04.2004 року їхньою з відповідачкою матірю [PERSON] було складено заповіт, яким вона заповіла їм в рівних частинах все належне їй на час смерті майно. 09.12.2004 р. спадкодавець [PERSON] оформила право власності на будинок № 9 по вул. Ставки в м. Луцьку. Однак, згідно договору дарування від 24.12.2004 р. весь будинок мати подарувала йому. Вважає, що після укладення договору дарування будинку йому перейшло і право користування земельною ділянкою. Зазначає, що відповідач з метою отримання більшої частини земельної ділянки по заповіту, 22.01.2007 р. за власні кошти самостійно виготовила на імя матері [PERSON] та незаконно отримала державний акт серії ВЛ №013671 на земельну ділянку, не будучи її власником. Разом з тим, рішенням Луцького міськрайонного суду від 30.05.2008 року, яке було змінене рішенням апеляційного суду Волинської області від 06.08.2008 року, за [PERSON] визнано право власності на 1/6 частину будинку та визнано частково недійсним договір дарування будинку з приведенням сторін у попередній стан. Тобто з моменту укладення договору дарування будинку на підставі рішення Апеляційного суду Волинської області він та відповідач набули право спільної часткової власності на 5/6 та 1/6 частин будинку відповідно. В подальшому, [PERSON] використала незаконно отриманий нею державний акт на земельну ділянку та приховуючи факт набуття права спільної часткової власності на будинок, 15.04.2015 р. оформила в порядку спадкування по заповіту право власності на 1/2 частину земельної ділянки, отримавши свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Вважає, що видача державного акту [PERSON]в на імя [PERSON] на земельну ділянку, яка призначена для будівництва та обслуговування належного йому (на час видачі акту) будинку порушила його права щодо володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, адже цей державний акт було виготовлено вже після того як він став власником всього будинку. В звязку з чим, просить визнати недійсним державний акт серії ВЛ №013671 на право власності на земельну ділянку площею 0,0603 га кадастровий номер 0710100000:34:096:0001 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: м. Луцьк, вул. Ставки, 9, виданий 22.01.2007 року на імя [PERSON]; Визнати недійним свідоцтво про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON], видане 15.04.2015 року [PERSON] на ? частину земельної ділянки площею 0,0603 га кадастровий номер 0710100000:34:096:0001 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: м. Луцьк, вул. Ставки, 9 державним нотаріусом Першої Луцької державної нотаріальної контори [PERSON] та зареєстроване в реєстрі за №1-94; Стягнути з [PERSON]в. на його користь понесені ним судові витрати. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали з підстав, викладених у заяві та просили їх задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити в його задоволенні, застосувати до даних правовідносин строк позовної давності. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши наявні письмові докази, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення наступних підстав. Судом встановлено, що 16.04.2014 року померла [PERSON], що стверджується відповідним свідоцтвом про смерть серії І-ЕГ № 156274 від 17.04.2014 року (а.с.34 №161/505/16-ц). Згідно заповіту від 23.04.2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Луцької держнотконтори, [PERSON] все належне їй майно, а також все те, на що за законом вона матиме право заповіла в рівних частках [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). Згідно ч. 1 ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Як вбачається із договору дарування від 24.12.2004 року, [PERSON] подарувала належний їй житловий будинок №9 по вул. Ставки в м. Луцьку [PERSON] (а.с.6 ). Рішенням Луцького міськрайонного суду від 30.05.2008 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на частку в будинковолодінні, визнання частково недійсним свідоцтва про право на спадщину та договору дарування житлового будинку, розподіл будинковолодіння в натурі, яке було змінено рішенням Апеляційного суду Волинської області від 06.08.2008 року, за [PERSON] визнано право власності на 1/6 частину будинковолодіння №9 по вул. Ставки в м. Луцьку як на спадкове майно після смерті її батька [PERSON] та визнаночастково недійсним договір дарування, укладений 24.12.2004 року між [PERSON] та [PERSON] в частині дарування 1/6 будиковолодіння, що знаходиться в м. Луцьку по вул. Ставки, 9, належної [PERSON]В (а.с.11-14). Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно державного акту ВЛ №013671 на право власності на земельну ділянку площею 0,0603 га кадастровий номер 0710100000:34:096:0001 для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд за адресою: м. Луцьк, вул. Ставки, 9, виданого 22.01.2007 року, право власності на вказану земельну ділянку належить [PERSON] з 22.01.2007 року. Таким чином, встановлено, що [PERSON], отримала вищезазначений державний акт про право власності на земельну ділянку з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель і споруд вже після відчуження самого будинку. Відповідно до статті 120 Земельного кодексу у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. За змістом статті 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності обєкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей обєкт розташований. Визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Такі правові положення також зазначені в пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" (із змінами згідно постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 19.03.2010 року). Разом з тим, слід враховувати Правову позицію Верховного суду України, викладену в Постанові від 11.02.2015 року (справа №6-2цс15), згідно якої при відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об'єкт нерухомості, за нормами ст.120 ЗК України визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у ч.4 ст.120 ЗК України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчудження нерухомості. При цьому при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об'єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об'єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об'єкта права власності. Згідно до вимог частини першої статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до статті 1301 ЦК свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. За таких обставин, оскільки [PERSON] згідно договору дарування будинку від 24.12.2004 року став власником житлового будинку №9 по вул. Ставки в місті Луцьку, тому він мав право і на земельну ділянку розміром 0,0603 га для обслуговування цього житлового будинку, однак [PERSON] отримала Державний акт на цю земельну ділянку 22.01.2007 року, тобто після укладення договору дарування житлового будинку, в зв'язку з чим на підставі викладеного вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Разом з тим, суд не вбачає підстав для застосування строку позовної давності за заявою відповідача, оскільки доказів про те, що йому було відомо про спірний державний акт про право власності на земельну ділянку в 2007 році суду не надано. Посилання відповідача на те, що у 2008 році в звязку з розглядом справи в суді позивачем робилися якісь звернення в міліцію з приводу викрадення Державного акту на землю, - нічим не підтверджується. Відповідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved