Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-03 00:00:00

Перший заступник прокурора Івано-Франківської області звернувся в суд з позовом до виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради, третя особа [PERSON] про визання незаконним та скасування п.8.1 рішення виконкому Івано-Франківської міської ради №622 від 04.10.2012 року, згідно якого службова квартира [ADDRESS] переведена в ордерну. В позові зазначено, що згідно реєстру прав власності на нерухоме майно квартира [ADDRESS] та право на неї зареєстроване за Державою в особі Кабінету Міністрів України, орган уповноважений здійснювати управління майном Генеральна прокуратура України, право оперативного управління належить прокуратурі івано-Франківської області, що підтверджується Свідоцтвом про право власності від 30.07.2012 року. Рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради №522 від 07.08.2012 року (п.6) спірна квартира булла закріплена як службова за прокуратурою області. Цим же рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради (п.7.5) квартира [ADDRESS] надана як службова [PERSON], в яку останній вселився на підставі ордеру. Проте, незважаючи що власником вищевказаної квартири є Держава в особі Кабінету Міністрів України рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради №622 від 04.10.2012 року (п.8.1) дану квартиру переоформлено в ордерну, чим виконкомомо порушено право власності КМ України. Таким чином рішення виконкому Івано-Франківської міської ради №622 від 04.10.2012 року (п.8.1) є незаконним та підлягає скасуванню, з посиланням позивача на вимоги ст.319, 321 ЦКУкраїни, ст.19, 140 Конституції України, ст.30 Закону україни «Про місцеве самоврядування». Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав з мотивів наведених в ньому. Представник відповідача проти задоволення позову заперечила. Третя особа в судові засідання не зявився, належним чином повідомлений про розгляд справи. Заслухавши доводи сторін, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Згідно Інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 05.06.2014р. (а.с.20) трьохкімнатна квартира [ADDRESS] загальною площею 88.3 м.кв., житловою площею 48.2 м.кв. належить на праві власності Державі в особі Кабінету Міністрів України, орган уповноважений здійснювати управління майном Генеральна прокуратура України, право оперативного управління належить Прокуратурі Івано-Франківської області. Рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради №522 від 07.08.2012 року (п.6) дана квартира була закріплена як службова за Прокуратурою Івано-Франківської області з правом реєстрації працівників обласної прокуратури. Цим же рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради (п.7.5) квартира [ADDRESS] надана як службова прокурору прокуратури області [PERSON] (а.с.17-18). Проте, як стверджує позивач, незважаючи що власником вищевказаної квартири є Держава в особі Кабінету Міністрів України, рішенням виконкому Івано-Франківської міської ради №622 від 04.10.2012 року (п.8.1) дану квартиру переоформлено в ордерну (а.с.19), чим виконкомом порушено право власності КМ України. Таким чином рішення виконкому Івано-Франківської міської ради №622 від 04.10.2012 року (п.8.1) є незаконним та підлягає скасуванню, з посиланням позивача на вимоги ст.319, 321 ЦКУкраїни, ст.19, 140 Конституції України, ст.30 Закону України «Про місцеве самоврядування». Такі доводи позивача є обгрунтованими, а до даних правовідносин слід також застосувати окрім норм ЦК України, вимоги ЖК України, ГК України та Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними. Так, за вимогами ст.316, 317, 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 329 ЦК юридична особа публічного права набуває права власності на майно, передане їй у власність, та на майно, набуте нею у власність на підставах, не заборонених законом. Від імені та в інтересах держави право власності здійснюють відповідно органи державної влади (ч. 2 ст. 326 ЦК). Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб'єктами (ч. 3 ст. 326 ЦК). Згідно зі ст. 4 Закону від 21 вересня 2006 р. N 185-V "Про управління об'єктами державної власності" суб'єктами управління об'єктами державної власності є в т.ч. Кабінет Міністрів України. Частиною 1 ст. 5 ЖК Української РСР передбачено, що державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих [PERSON] народних депутатів (житловий фонд місцевих [PERSON]) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Отже власник майна держава, в особі КМ України, вправі володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном. При цьому держава надала право управління Генеральній прокуратурі України, а право оперативного управління прокуратурі області. Поняття права оперативного управління врегульоване нормами Господарського кодексу України і стосується субєктів господарювання в т.ч. державних підприємств, установ та організацій. Як слідує зі ч.5 ст..22, ч.1 ст.23 ГК України держава реалізує право державної власності у державному секторі економіки через систему організаційно-господарських повноважень відповідних органів управління щодо суб'єктів господарювання, що належать до цього сектора і здійснюють свою діяльність на основі права господарського відання або права оперативного управління. Органи місцевого самоврядування здійснюють свої повноваження щодо суб'єктів господарювання виключно в межах, визначених Конституцією України, законами про місцеве самоврядування та іншими законами, що передбачають особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі, іншими законами. Органи місцевого самоврядування можуть здійснювати щодо суб'єктів господарювання також окремі повноваження органів виконавчої влади, надані їм законом. Правом оперативного управління у вказаному кодексі визнається речове право суб'єкта господарювання, який володіє, користується і розпоряджається майном, закріпленим за ним власником (уповноваженим ним органом) для здійснення некомерційної господарської діяльності, у межах, встановлених цим Кодексом та іншими законами, а також власником майна (уповноваженим ним органом). Право оперативного управління захищається законом відповідно до положень, встановлених для захисту права власності (ч.1,3 ст.137). З врахуванням даних норм випливає, що право оперативного управління може належати і не власнику, а іншій визначеній власником особі (в т.ч. юридичній), а дана особа не має права відчужувати або іншим способом розпоряджатися закріпленим за ним майном, без попередньої згоди органу, до сфери управління якого воно входить. Власник майна, закріпленого на праві оперативного управління за суб'єктом господарювання здійснює контроль за використанням і збереженням переданого в оперативне управління майна безпосередньо або через уповноважений ним орган. Щодо захисту даного речового права застосовуються положення закону, встановлені для захисту права власності, зокрема гл. 29 ЦК України. Представник відповідача заперечуючи позовні вимоги зазначила те, що саме закріплення житла як службового за прокуратурою було вчинене без попередньої згоди власника КМ України, а з долученого відповідачем до матеріалів справи листа Міністерства інфраструктури України від 17.04.2015р. за аналогією подібних правовідносин (а.с.118) вбачається, що згоди на виключення жилого приміщення з числа службових від уповноваженого органу управління, Кабінету Міністрів України не передбачено Положенням про порядок надання службових приміщень і користування ними в УРСР від 04.02.1988р. №37. Однак, з даного листа не можливо судом визначити приналежність службового майна, якому саме власнику воно належить, та хто є уповноваженим органом управління службової квартири і чи існували між власником та уповноваженим органом визначені права на розпорядження майном. Щодо закріплення попередньо службового житла за прокуратурою, яке вчинене на думку відповідача без згоди власника КМ України, то таке закріплення житлової квартири зазначене у Реєстрі прав власності, де квартира [ADDRESS] була зареєстрована на праві власності Державі в особі Кабінету Міністрів України, орган уповноважений здійснювати управління майном Генеральна прокуратура України, а право оперативного управління належить Прокуратурі Івано-Франківської області. Приймаючи оспорюване рішення про переоформлення службової квартири прокуратури області під ордерну, виконком Івано-Франківської міської ради не дотримався наступних вимог законодавства. Так, за вимогами ст.118, 121, 122 ЖК України, які регулюють порядок надання, службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті [PERSON]. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. Порядок надання службових жилих приміщень установлюється законодавством Союзу РСР, цим Кодексом та іншими актами законодавства УРСР. Службові жилі приміщення надаються за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації, правління колгоспу, органу управління іншої кооперативної та іншої громадської організації. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті [PERSON] видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення. [PERSON] Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. N 37 затверджено Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в УРСР, яким зазначено також порядок надання службового житла (п.16-23, 26, 33), а саме що службові жилі приміщення надаються за рішенням в т.ч. адміністрації підприємства, установи, організації, у віданні якої ці приміщення знаходяться, затвердженим виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті [PERSON], на території якої знаходиться відповідне підприємство, установа, організація. У рішенні зазначається, яку займає посаду або виконує роботу особа, якій надається службове жиле приміщення, склад її сім'ї, розмір приміщення, що надається, кількість кімнат у ньому та адреса. Перед винесенням рішення про надання службового жилого приміщення адміністрація підприємства, установи, організації зобов'язана роз'яснити працівникові особливості договору найма зазначеного приміщення. Громадяни, вказані в рішенні про надання службового жилого приміщення, дають письмове зобов'язання про звільнення займаного жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду чи в будинку житлово-будівельного кооперативу, за винятком тих, кому жилі приміщення належать на праві приватної власності. Рішення про надання службового жилого приміщення може бути переглянуто до видачі ордера, якщо виявляться обставини, які не були раніше відомі й могли вплинути на вказане рішення. Службові жилі приміщення, що звільняються, надаються особам, які мають право на їх одержання, в порядку, встановленому цим Положенням. На підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті [PERSON] видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане службове жиле приміщення. Ордер дійсний протягом 30 днів. Ордер вручається громадянинові, на ім'я якого він виданий, або за його дорученням іншій особі. При одержанні ордера пред'являються паспорти (або документи, що їх замінюють) членів сім'ї, включених до ордера. При вселенні в надане службове жиле приміщення громадянин здає ордер у житлово-експлуатаційну організацію, а за її відсутності - відповідному підприємству, установі, організації. Одночасно подаються паспорти усіх членів сім'ї, включених до ордера, з відміткою про виписку з попереднього місця проживання. На підставі спеціального ордера між наймодавцем (житлово-експлуатаційною організацією, а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого виданий ордер, укладається договір найму службового жилого приміщення. Наймач службового жилого приміщення і члени його сім'ї користуються також іншими правами і несуть інші обов'язки, передбачені правилами про договір найму жилого приміщення, за винятками, викладеними нижче. При цьому, чинне законодавство яке наведене вище, а також чинне Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в УРСР, після надання статусу житлового приміщення службового, не передбачає переведення цього приміщення в статус «ордерна квартира». На запитання суду до відповідача щодо поняття законного переведення вищевказаної службової квартири в «ордерну», представник не зміг зазначити на підставі якої норми закону таке поняття «ордерна квартира» існує та який статус даного житлового приміщення після переведення його в ордерну квартиру, тобто чи статус державної власності залишається чи переводиться у іншу форму власності та який саме вид користування даним приміщенням. Натомість чинне законодавство містить порядок виключення житлових приміщень, яким надано статус службового, з числа службових, що не взято до уваги відповідачем при прийняття оскаржуваного рішення, оскільки питання «переведення в ордерну» не може прийматися як аналогія питання виключення з числа службових за нормами чинного законодавства. Так, за п.6 Положення про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в УРСР жиле приміщення виключається з числа службових, якщо відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Сам по собі факт проживання в службових жилих приміщеннях робітників і службовців, які припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадян, яких виключено з членів колгоспу, або тих, які вийшли з колгоспу за власним бажанням, не є підставою для виключення цих приміщень з числа службових. Виключення жилого приміщення з числа службових провадиться на підставі клопотання підприємства, установи, організації рішенням виконавчого комітету відповідної районної, міської, районної в місті [PERSON]. Про виключення жилого приміщення з числа службових у журналі обліку службових жилих приміщень робиться відповідна відмітка. Отже, за вимогами даної норми, квартира [ADDRESS] могла бути у встановленому порядку виключена з числа службових жилих приміщень, з подальшим визначенням статусу даної квартири (при цьому, що державна власність зареєстрована у встановленому порядку і держава в особі КМ України не надавала згоди на припинення права власності чи переведення з державної у комунальну власність у порядку встановленому законодавством), а також при умові, що відпала потреба в такому його використанні, а також у випадках, коли в установленому порядку воно виключено з числа жилих. Як встановлено судом з пояснень представника позивача, прокурор Каліфіцький О.А. був звільнений з органів прокуратури області, клопотання про виключення з переліку житлових приміщень прокуратури області в т.ч. даної квартири дійсно подавалось позивачем (а.с.116), однак таке рішення про надання ордеру [PERSON] з правом постійного було прийняте тільки протоколом первинної профспілки та без отримання згоди уповноваженого органу на вчинення таких дій. При цьому виконком не виключив дане жиле приміщення з числа службових у встановленому порядку, а також що потреба на виключення з числа службових була відсутня (є інші працівники які потребують службового житла), а окрім цього статус державної форми власності на дану квартиру не може бути втрачено без згоди власника КМ України. Питання виселення врегульовано п.34, 37 вищезгаданого Положення, а саме робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Виселення провадиться в судовому порядку. Наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають у службовому жилому приміщенні, можуть бути виселені в судовому порядку без надання іншого жилого приміщення також у випадках, передбачених частиною першою статті 116 Житлового кодексу УРСР. При цьому, після прийняття відповідачем оскаржуваного рішення, [PERSON] було розпочато вчинення дій на приватизацію даної квартири №65, така процедура вже завершується тільки згодою самого виконкому а Свідоцтво видає відповідний уповноважений відповідачем орган, даний факт не заперечив представник відповідача, що автоматично як правильно вказав представник позивача втратило б право державної власності, без наявності підстав для такого припинення права у встановленому порядку. Суд також зазначає, що ордер є діючим тимчасово 30 днів, тому питання «переведення в ордерну квартиру», як постійне користування наймачем даного приміщення за поясненнями представника відповідача, не є вірними. За вимогами ст..19 Конституції України органи місцевого самоврядування, посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб що передбачені Конституцією та законами. А за ст..59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встанволено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їх невідповідності Конституції або законом України визнаються незаконними в судовому порядку. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обовязок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Пленум Верховного Суду України у п.11 постанови від 18.12.2009 р. №11 «Про судове рішення у цивільній справі» розяснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. На підставі викладеного, ст..19 Конституції України ст. ст. 5, 118, 121, 122 ЖК УРСР, ст. ст.316, 317, 319, 326, 329 ЦК України, ст..22, 23, 137 ГК України, Положенням про порядок надання службових жилих приміщень і користування ними в УРСР, затвердженого постановою [PERSON] Міністрів УРСР від 4 лютого 1988 р. N 37, ст..59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»,

Outcome: approved