Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

І. Виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 1). Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідача [PERSON] про втрату права на користування житловим приміщенням, посилаючись на те, що вона є власником квартири з надвірними будівлями, що знаходиться у [ADDRESS]. Разом із тим у вказаній квартирі зареєстрований з 27 жовтня 2009 року, але не проживає більше 10 років відповідач по справі [PERSON] У позові зазначила, що відповідач не являється членом її родини, жодної участі в утриманні квартири не бере, комунальних послуг не оплачує, допомоги у веденні підсобного господарства не надає. Будь-яких домовленостей щодо збереження за ним житлового приміщення між ними не було, перешкод у користуванні житловим приміщенням ніхто не створював. Вважає, що відповідач реєстрацією створює перешкоди у користуванні належною їй власністю, тому просить визнати його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. 2). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали заявлені позовні вимоги з мотивів, що викладені у позові, додатково обґрунтувавши, що відповідач інколи приходить вночі у нетверезому стані та влаштовує скандали. Крім того, в неї перебуває на утриманні і проживає разом рідний брат, який має другу групу інвалідності. При спробі захистити свої права, викликавши працівників поліції, відповідач мотивує тим, що він зареєстрований у спірному помешканні і має повне право на користування квартирою на рівні із іншими співвласниками. Також у п'яному вигляді погрожує, що вб'є її, візьме кредит в банку і поставить квартиру під заставу. Крім того, на адресу позивача, на ім'я відповідача по справі приходять повістки, виклики в поліцію, поштові повідомлення про повернення кредиту. Будь-яких речей відповідача у спірному помешканні не має. [PERSON] проживає більше як 10 років у [ADDRESS] разом із своєю сім'єю, а тому повністю забезпечений житлом і відмовляється добровільно знятись із реєстрації лише через те, що вважає частку даної квартири своєю. Вказані обставини створюють її, як власнику житла, незручності та враховуючи те, що відповідач без поважних причин не проживає у спірному помешканні просить визнати його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, квартирою, що розташована у [ADDRESS]. 3). Відповідач та його представник у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечили та пояснили, що не проживає у спірному помешканні понад 10 років, оскільки проживає разом із своєю дружиною у [ADDRESS]. Вважає, що має право на частку у спірному житлі, оскільки мати дарувала квартиру позивачці по справі [PERSON] з тією умовою, що вона у подальшому перепише на нього його частку. Договору дарування він не оспорював. Вказав, що не приймає участі в утриманні квартири, комунальних послуг не оплачує, допомоги у веденні підсобного господарства не надає, оскільки не проживає там, тому і не вважає це за потрібне. Будь-яких перешкод у користуванні житлом не чинить, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог просить відмовити. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 4). Відзиву на позов відповідач [PERSON] не подавав. 5). 02 жовтня 2018 року від адвоката позивача [PERSON] поступило клопотання про долучення до матеріалів справи копію акту обстеження житлово-побутових умов від 29 жовтня 2018 року, копію довідки від 20 жовтня 2018 року, інформаційну довідку з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 143568806. 03 жовтня 2018 року під час проведення підготовчого судового засідання, ухвалою суду на місці дане клопотання було задоволено. 6). 03 жовтня 2018 року на адресу суду поступило клопотання від відповідача по справі про залишення позовної заяви без розгляду у зв'язку з невідповідністю її вимогам передбаченим ст.. 175 ЦПК України, зокрема у заяві не вказано було місце проживання чи перебування позивача, а зазначено лише місце реєстрації, не вказаний реєстраційний номер облікової картки позивача та його засоби зв'язку. 03 жовтня 2018 року під час проведення підготовчого судового засідання, ухвалою суду на місці було відмовлено у задоволенні вказаного клопотання із обґрунтуванням причин відмови. ІІІ. Процесуальні дії у справі. 7). Ухвалою Підволочиського районного суду Тернопільської області від 15 серпня 2018 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Розгляд справи призначено в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та визначено відповідачу п'ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву з дня вручення ухвали. IV. Фактичні обставини, встановлені судом. 8). Згідно договору дарування серії ВКМ № 468798 від 27 жовтня 2019 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS]. 9). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 27 жовтня 2009 року, номер витягу 24261588 за [PERSON] зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі договору дарування ВКМ № 468708-468709 від 27 жовтня 2009 року. 10). Згідно договору дарування серії ВМХ № 850540 від 11 серпня 2010 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар земельну ділянку, площею 0,0871 га, розташовану по [ADDRESS]. Цільове призначення - для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд. 11). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 01 березня 2018 року, виданого виконкомом Скалатської міської ради Підволочиського району Тернопільської області, [PERSON], [INFO], померла [INFO], про що зроблено відповідний актовий запис № 24; Таким чином судом встановлено, що позивач по справі [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. 12). Згідно будинкової книги житлового будинку [ADDRESS], окрім інших осіб зареєстрований відповідач по справі [PERSON], [INFO], з 08 лютого 1994 року. Вказане і стверджується довідкою Скалатської міської ради № 1565 від 22 червня 2018 року. 13). Згідно актів обстеження житлових - побутових умов № 9179 від 09 квітня 2016 року, № 2056 від 15 травня 2017 року, № 6459 від 21 листопада 2017 року, № 435 від 05 березня 2018 року, № 1427 від 05 червня 2018 року вбачається, що у будинку [ADDRESS], [PERSON] зареєстрований, але проживає у [ADDRESS]. 14). Згідно довідки № 570 від 30 жовтня 2018 року вбачається, що відповідач по справі [PERSON] проживає без реєстрації у [ADDRESS] протягом 10-ти років разом із дружиною [PERSON], ведуть спільне господарство. 15). Таким чином судом встановлено, що відповідач про справі [PERSON], хоча і зареєстрований у [ADDRESS], проте проживає разом із своєю дружиною у [ADDRESS] більше 10-ти років. Будь-якої участі в утриманні квартири не бере, комунальних послуг не оплачує, допомоги у веденні підсобного господарства не надає. Між сторонами не було жодної домовленості щодо збереження за ним житлового приміщення на час його відсутності. V. Оцінка Суду. 16). Оцінюючи правове обґрунтування позовних вимог суд вважає, що спірні правовідносини, зокрема втрата права на користування житловим приміщенням врегульовані нормами Конституції України, Цивільного та Житлового кодексів України. 17). Відповідно до вимог ч.1 ст. 15 Цивільного Кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 18). Згідно ст. 41 Конституції України кожна особа має право володіти, користуватись і розпоряджатись своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. 19). Згідно ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав власності і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними правилами міжнародного права. 20). Суд звертає увагу, що статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано кожному право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. 21). Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р.. Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 385 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобіганню такому порушенню. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. 22). Відповідно до положення ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 23). Члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним в належному йому будинку (квартирі), користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартир) член його сім'ї вправі вселяти в займане приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно ( ч.1,2 ст. 156 ЖК України). 24). Відповідно до вимог ст.64 ЖК України члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. 25). Аналізуючи вищевказані норми Закону, судом встановлено, що відповідач про справі не являється членом сім'ї власника квартири, не проживає у ній понад 10 років, не бере жодної участі у його утриманні чи веденні підсобного господарства. Будь-яких домовленостей щодо збереження за відповідачем права на проживання у ньому між сторонами встановлено не було. Крім того, відповідач не звертався до суду із позовом до позивача за захистом своїх прав щодо перешкод у користуванні спірною квартирою. 26). Таким чином суд вважає, що право позивача [PERSON] відносно користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] є порушеним. 27). Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою. Із цього слідує, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється відділами у справах громадянства імміграції та реєстрації фізичних осіб за зверненням заінтересованої особи на підставі відповідного рішення суду, що набрало законної сили. 28). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. 29). При встановлених у судовому засіданні обставинах та наданих доказах, суд вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] є підставними та підлягають до задоволення шляхом визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS]. 30). Разом із тим, суд не бере до уваги пояснення відповідача по справі [PERSON] про те, що за час свого життя їх мати подарувала позивачу спірну квартиру лише з умовою, що йому буде належати частка у спільному майні, оскільки вказані обставини нічим не підтверджені та спростовані дослідженими і проаналізованими у судовому засіданні письмовими доказами. Крім того відповідач [PERSON] з часу укладення договору дарування не оспорював його недійсність. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. 42). У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 43). Враховуючи те, що позовні вимоги позивача [PERSON] задоволені у повному обсязі, тому з відповідача по справі слід стягнути сплачений та документально підтверджений позивачами судовий збір в розмірі 704,80 грн.

Outcome: approved