Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] 01.02.2017 року звернувся до суду з позовом та з уточненим позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання договору недійсним та застосування наслідків недійсності правочину, в якому просив визнати недійсним договір купівлі-продажу транспортного засобу, укладений в ТСЦ №5341/2016/140883 від 21.10.2016 року автомобіля марки BYD модель F3, легковий седан, номер шасі (кузова, рами) LGXC16DG370202865, колір бежевий, 2007 року випуску, між [PERSON]та [PERSON]; скасувати державну реєстрацію автомобіля марки BYD модель F3, легковий седан, номер шасі (кузова, рами) LGXC16DG370202865, колір бежевий, 2007 року випуску за [PERSON],[INFO], проведену 21.10.2016 року на підставі недійсного договору; в порядку реституції, витребувати від [PERSON], [INFO], та зобовязати її повернути автомобіль марки BYD модель F3, легковий седан, 2007 року випуску, у спільну власність [PERSON] та [PERSON] В обґрунтування позову [PERSON] зазначив, що він та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.07.2006 року по 23.04.2013 року. Під час перебування в зареєстрованому шлюбі подружжям було придбано транспортний засіб -марки BYD модель F3, QCJ7160А, легковий седан, колір бежевий, реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу ВІС 022497, дата реєстрації 27.06.2007 року. Титульним володільцем автомобіля була [PERSON] Транспортний засіб придбавався за рахунок кредитних коштів на підставі кредитного договору від 27.06.2007 року №0042/07/25-А, строком дії до 26.06.2012 року. На даний час кредит подружжям погашений повністю. Вартість придбаного подружжям в шлюбі транспортного засобу складала 79975 гривень, що вбачається з п.1.4 Договору застави автомобіля від 27.06.2007 року №0042/07/25-А/S-1. Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 10.11.2016 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] було задоволено, поділено спільне майно подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля марки BYD модель F3, QCJ7160А, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, залишивши за [PERSON] право власності на частину зазначеного автомобіля. В той же час, відповідач [PERSON], скориставшись тим, що автомобіль перебував у її фактичному володінні, а [PERSON] після виникнення судового спору відносно майна подружжя доступу до спільного автомобіля не мав, переоформила право власності на спірний автомобіль на свою доньку від попередніх шлюбних відносин [PERSON] без отримання згоди на всупереч волі[PERSON], як співвласника майна, з метою приховання автомобіля та унеможливлення виконання судового рішення, скориставшись тим, що заходи забезпечення позову через накладення арешту на майно [PERSON] не вживались. Враховуючи, що покупцем спірного автомобіля є донька продавця [PERSON], та вони обидві буди обізнані про існування спору відносно автомобіля як спільного майна, відповідач [PERSON] не могла не знати, що автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, позивач вважає, що відповідачі діяли недобросовісно. Про це свідчить і ціна, за якою було, нібито, реалізовано автомобіль [PERSON] на користь її доньки [PERSON], а саме: 1000 гривень. Посилаючись на вказані обставини, позивач просив визнати недійними договір купівлі-продажу транспортного засобу №5341/2016/140883, укладений 21.10.2016 року, а також реєстрацію автомобіля за [PERSON], яка підлягає скасуванню, а [PERSON]О зобовязати повернути автомобіль у власність [PERSON] та [PERSON] Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила задовольнити. Пояснила, що встановлена договором ціна 1000 гривень це не ринкова вартість; договір суперечить вимогам законодавства; рішенням суду автомобіль поділено по 1/2 частці, тому повернути автомобіль у власність необхідно позивача та відповідача [PERSON] Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, пояснила, що відповідач знав, з його згоди укладався договір; була домовленість про перереєстрацію автомобіля. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала. Вказала, що доказів про недобросовісність [PERSON] не надано; не встановлено факту, що відповідач знала про справу про поділ майна, сторони спору; суд в ході розгляду справи невідомо чому не перевірив право власності на автомобіль; такий договір не підлягає державній реєстрації, нотаріальному посвідченню; не надано доказів про іншу вартість автомобіля; ненадання письмової згоди не є підставою для визнання недійсним договору купівлі-продажу; повернення цього майна є неможливим, оскільки [PERSON] не є власником цього майна. Заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд вважає позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Як свідчать матеріали справи та не заперечується сторонами, [PERSON] з[PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 29.07.2006 року по 23.04.2013 року, під час якого був придбаний автомобіль марки BYD модель F3, QCJ7160А, легковий седан, колір бежевий, реєстраційний номер [NUMBER], 2007 року випуску, що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу ВІС 022497, дата реєстрації 27.06.2007 року, та зареєстрований на імя [PERSON] (а.с.14-15 повний витяг з державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про шлюб; а.с.8- свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу). Транспортний засіб придбавався за рахунок кредитних коштів на підставі кредитного договору від 27.06.2007 року №0042/07/25-А, строком дії до 26.06.2012 року. На даний час кредит подружжям погашений повністю. Вартість придбаного подружжям в шлюбі транспортного засобу складала 79975 гривень, що вбачається з п.1.4 Договору застави автомобіля від 27.06.2007 року №0042/07/25-А/S-1 (а.с.9-13). Згідно договору купівлі-продажу транспортного засобу ТСЦ №5341/2016/140883, укладеного 21.10.2016 року, вищевказаний автомобіль був проданий [PERSON] [PERSON], вартість автомобілю сторонами цього правочину визначена в розмірі 1000 гривень (а.с.112 договір купівлі-продажу). Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 10.11.2016 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] було задоволено, поділено спільне майно подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля марки BYD модель F3, QCJ7160А, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, залишивши за [PERSON] право власності на частину зазначеного автомобіля (а.с.17-20 рішення суду від 10.11.2016 року; а.с.123-131 рішення апеляційного суду Полтавської області від 23.02.2017 року). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ рішення апеляційного суду Полтавської області від 23.02.2017 року залишено без змін. Згідно ухвали апеляційного суду Полтавської області від 29.11.2017 року рішення Київського районного суду м.Полтави від 10.11.2016 року залишено без змін. Таким чином, рішенням Київського районного суду м.Полтави від 10.11.2016 року визнано за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля марки BYD модель F3, QCJ7160А, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, залишивши за [PERSON] право власності на іншу частину зазначеного автомобіля. В свою чергу, 21.10.2016 року право власності на вказаний автомобіль було зареєстровано за [PERSON]О, на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу 5341/2016/140883, укладеного нею з відповідачем [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії СХО 696412 (а.с.82 облікова картка). За змістом частини першої статті\~203, частини першої статті\~215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6\~статті 203 цього Кодексу, і, зокрема, коли зміст правочину суперечить\~ЦК України, іншим актам цивільного законодавства. Отже, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог щодо відповідності змісту правочину\~ЦК України\~та іншим актам цивільного законодавства саме на момент вчинення правочину. Відповідно до\~статті 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. За\~статтею 65 СК України\~для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. При розгляді справи Київським районним судом м.Полтави, в суді апеляційної та касаційної інстанції, [PERSON] приховала докази, не повідомила суди про відчуження спірного майна, здійснила відчуження спірного автомобілю без письмової згоди чоловіка [PERSON], а матеріалами справи підтверджується, що останній не надавав і усної згоди, оскільки не знав про вказані обставини доки не довідався про це з Єдиного державного реєстру МВС України, в якому була відсутня інформація щодо реєстрації транспортних засобів на імя [PERSON] За нормами частини четвертої\~статті 203 ЦК України\~правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Законодавством не передбачено недійсності правочину при відчуженні спільного сумісного майна подружжя без письмової згоди одного з подружжя. Проте, пунктом 6\~статті 3 ЦК України\~до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до частини другої\~статті 369 ЦК України\~та частини другої\~статті 65 СК України\~при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. З аналізу зазначених норм закону у їх взаємозв'язку можна дійти висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо той з подружжя, хто уклав договір щодо спільного майна, та третя особа контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, коли третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, хто укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Викладене відповідає правовому висновку Верховного Суду України\~\~у справі № 6-486цс16 від\~27 квітня 2016 року. Згідно з ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - четвертою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. За приписами частин 1, 4\~ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч. 1), правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4). Зважаючи на вказаний аналіз норм матеріального права, слід встановити, чи добросовісно діяли відповідачі при укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними за № 9 від 06.11.2009 р. у п. 10 абз. 4 встановлено, що відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача.\~ З цього приводу, судом за матеріалами справи встановлено, що договір купівлі-продажу транспортного засобу № 5341/2016/140883 від 21.10.2016 року було укладено [PERSON] з її дочкою [PERSON] Тому, остання, яка є близькою родичкою сторони по справі, не могла не знати про те, що цей автомобіль було набуто її матірю під час перебування у зареєстрованому шлюбі з позивачем, а відтак і про те, що цей автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя\~\~та про відсутність згоди позивача на його відчуження. [PERSON] також не повідомила суд при поділі майна подружжя про свої права на спірне майно після укладення угоди. Сама [PERSON], здійснюючи продаж спільного автомобіля подружжя, також діяла не добросовісно, оскільки не повідомила свого чоловіка, позивача по справі,\~\~про продаж автомобіля і не отримала його згоду. За таких обставин, суд визнає наявність недобросовісності в діях відповідачів при укладенні договору купівлі-продажу транспортного засобу № 5341/2016/140883 від 21.10.2016 року, у зв'язку із чим визнає його недійсним. Крім того, суд визнає обґрунтованими похідні вимоги щодо скасування реєстрації автомобіля за [PERSON] та витребування майна у [PERSON] Відповідно до ч.1\~ст.19 ЦПК України\~суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових , сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до\~ст. 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Враховуючи викладене, суд вважає, що відповідачі, укладаючи спірний договір, діяли недобросовісно, оскільки їм обом було відомо, що спірний автомобіль належав [PERSON] та її чоловіку на праві спільної сумісної власності, та [PERSON] не отримала згоди свого чоловіка, а контрагент при купівлі спірного автомобіля розумів та знав ту обставину, що спірний автомобіль є спільним майном подружжя та на його відчуження повинна бути згода іншого співвласника. Жодних доказів, які б спростовували або ставили під сумнів вказаний висновок суду, матеріали справи не містять. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Згідно зі\~ст. 216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Як вбачається з копії рішення суду від 10.11.2016 року зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] було задоволено, поділено спільне майно подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину автомобіля марки BYD модель F3, QCJ7160А, державний номерний знак [NUMBER], 2007 року випуску, залишивши за [PERSON] право власності на іншу частину зазначеного автомобіля. Згідно ч. 5 п. 5 Постанови ПВС України від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що відповідно до статей\~215\~та\~216 ЦК\~вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Як роз'яснено у пункті 19 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» застосовуючи положення\~статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Суд вважає, що договір купівлі - продажу укладений між [PERSON] та [PERSON] від 21.10.2016 року не відповідає вимогам ст. 203 ЦК України. За таких обставин до задоволення підлягають вимоги про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, скасування реєстрації автомобіля за [PERSON] та витребування від [PERSON] у спільну власність [PERSON] та [PERSON] спірного автомобіля. Розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі викладеного та

Outcome: approved