Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що його матері [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Вказує, що [INFO] [PERSON] померла та за життя своїм майном, в тому числі спірним будинковолодінням, не розпорядилася. Зазначає, що вважається спадкоємцем першої черги спадкування за законом майна спадкодавця [PERSON] та з метою оформлення своїх спадкових справ звертався до нотаріуса Мостиської державної нотаріальної контори, однак такий відмовив йому в оформленні права на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на спадкове майно - зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, однак подав на адресу суду письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить слухати справу у його відсутності. Представник відповідача - Мостиської міської ради Львівської області в судове засідання не з'явився, проте подав заяву, в якій вказав, що проти позову не заперечує та просить справу слухати у їх відсутності. Третя особа - завідувач Мостиської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, просив справу слухати у його відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] відносилося до суспільної групи "колгоспний двір", членами якого, як вважає суд, були батьки позивача: [PERSON] та [PERSON], що підтверджується виписками з погосподарських книг по с.Мистичі Стоянцівської сільської ради Мостиського району. Зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали [PERSON] та [PERSON], тобто кожен на 1/2 частину будинковолодіння по [ADDRESS]. 20.04.2007 року відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON], батька позивача. До складу даної спадщини входило право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], що належав спадкодавцю [PERSON] як члену колгоспного двору. Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядився, заповіту не склав. У зв'язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Після смерті спадкодавця [PERSON] його дружина - [PERSON], спадкоємець першої черги спадкування за законом, вчинила дії, спрямовані на прийняття нею вказаної спадщини. Згідно копії спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], який помер [INFO]., за №284/2008, вбачається, що після смерті [PERSON] в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини зверталася лише [PERSON] та саме вона як спадкоємець в цілому майна [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом. Після смерті [PERSON] його дружина [PERSON] успадкувала належну спадкодавцю 1/2 частину спірного будинковолодіння та стала фактичним власником такого в цілому (1/2 частина, що належала їй як члену колгоспного двору, + 1/2 частина, яку вона успадкувала в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця [PERSON].). 04.10.2013 року відкрилася спадщина внаслідок смерті [PERSON], матері позивача. Спадкове майно становить житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Слід зазначити те, що спадкодавець [PERSON] за життя усім своїм майном, в тому числі, як вважає суд, і зазначеним вище будинковолодінням, не розпорядилася. Спадкоємцями першої черги спадкування за законом зазначеної спадщини є діти спадкодавця: позивач [PERSON], а також [PERSON], [PERSON] і [PERSON] Позивач [PERSON] на час смерті [PERSON], тобто на час відкриття спадщини, проживав разом з спадкодавцем за адресою: с.Мистичі Мостиського району Львівської області. У відповідності до вимог ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст.1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Беручи до уваги те, що позивач не відмовлявся від спадщини, суд приходить до висновку, що він у встановленому законом порядку прийняв спадщину, яка відкрилася внаслідок смерті його матері [PERSON] Інші спадкоємці першої черги спадкування за законом - [PERSON], [PERSON] та [PERSON] жодних дій, спрямованих на прийняття спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті їх матері - спадкодавця [PERSON], не вчинили, що підтверджується матеріалами справи. Як вбачається із повідомлення Мостиської державної нотаріальної контори від 19.04.2018р. після смерті [PERSON], яка померла [INFO], спадкова справа не заводилась. Отже, позивач [PERSON] єдиний серед спадкоємців першої черги спадкування у встановленому законом порядку прийняв дану спадщину. Однак, через відсутність правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] та через належність такого до суспільної групи «колгоспний двір» позивач [PERSON] не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права, у зв'язку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть спадкодавців [PERSON] та [PERSON]; повідомленням Мостиської державної нотаріальної контори від 19.04.2018р. за №01-16/278; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 16.04.2018р. №51594437 та №51594421; копіями сторінок спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] за №284/08; копією рішення Мостиського районного суду Львівської області від 19.01.2016р.; копіями паспорта, свідоцтва про народження позивача [PERSON]; іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). У відповідності до статті 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивача на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку у зв'язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане майно. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Пленум Верховного Суду України в Постанові 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз'яснив, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні чи суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або попорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальний за це. Крім того, Верховний Суд України у листі від 01.04.2014р. «Аналіз практики застосування судами ст.16 ЦК України» зазначив, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить від змісту суб'єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з'ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет і підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав як визнання за ним права власності на спадкове майно є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самих порушених прав позивача, а тому може бути застосований судом. Узагальнюючи, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачем [PERSON] права власності на спірне будинковолодіння - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті спадкодавця [PERSON]

Outcome: approved