Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

І.Суть спору. Представник позивача Кредитної спілки «Орізон» Чумак О.В. 30.06.2017року звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що 06.11.2008року між позивачем та відповідачем було украдено Кредитний договір №81, згідно з п.п.1.1,1.2 якого позивач зобов`язувався надати відповідачу кредит на придбання, будівництво, ремонт та реконструкцію житла у сумі 5000грн на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов`язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених договором. Стверджує, що позивач перед відповідачем свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, надавши останньому в користування на строк згідно підпункту 2.1 кредитно\-го договору кредитні кошти в розмірі 5000грн. Відповідач свої зобов`язання перед позивачем за кредитним договором не виконав в по\-вному обсязі, а відтак останній був змушений звернутися в суд із заявою за захистом свого осо\-бистого майнового права та інтересу. Вказує, що відповідно до поданої заяви про видачу судового наказу про стягнення боргу за догово\-ром кредиту, Личаківським районним судом м.Львова було видано судовий наказ від 24.12.2009року, про стягнення заборгованості за кредитним договором в розмірі 6471,14грн. Даний судо\-вий наказ перебував на виконанні з 26.02.2010 року по 07.02.2012року. Крім того, у зв`язку із порушенням відповідачем умов кредитного договору, позивачем було подано позовну заяву про стягнення заборгованості. Відповідно до рішення Мостиського районного суду Львів\-ської області від 16 січня 2015 року у справі №448/1361/14-ц, позов Кредитної спі\-лки «Орізон» задоволено та стягнуто з [PERSON] заборгованості в розмірі 1816,06грн. Починаючи з дати винесення судового рішення з відповідача у примусовому порядку через державного виконавця, лише 07.09.2015 року було стягнено суму заборгованості. Поряд із цим, вказує, що незалежно від стягнення заборгованості за вказаними судовими рішен\-нями за періоди з 16.11.2009 року до 01.03.2011 року та з 27.03.2014 року до 07.09.2015року, нараховувалися відсотки за користування кредитом відповідно до п.п.3.6 Кредитного дого\-вору, а відтак відповідач в добровільному порядку та у строк, своїх зобов`язань не виконав, чим порушив виконання умов кредитного договору. Зазначає, що заявник направляв відповідачу рекомендованою кореспонденцією письмові вимоги для спонукання останнього до належного виконання зобов`язання за кредитним договором в позасудовому порядку, однак такі вимоги були проігноровані відповідачем. З огляду на наведене, просить суд стягнути з [PERSON] на користь Кредитної спілки «Орізон» забо\-ргованість за кредитним договором №81 від 06 листопада 2008 року в розмірі 8478,32грн, з яких: 2256,19грн залишок нарахованих та несплачених відсотків за періоди з 16.11.2009 року до 01.03.2011 року та з 27.03.2014 року до 07.09.2015 року; 6 222.13грн інфляційні збитки та 3% річ\-них за період з 06.11.2009 до 31.08.2015року. ІІ. Позиція учасників справи В судове засідання представник позивача Кредитної спілки «Орізон» не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій просить суд справу розглянути у його відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат Гриньо М.І. в судовому засіданні проти позову заперечили у повному обсязі. В обґрунтування своїх заперечень представник позивача покликається, зокрема, на те, що позивач КС «Орізон» безпідставно вимагає стягнення з відповідача [PERSON] проценти у розмірі 3% річних, оскільки такі проценти можуть бути стягнуті лише за умови, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом згідно вимог ч.2 ст.625 ЦК України. В даному випадку позивач КС «Орізон» визначив розмір процентів у кредитному договорі №81 від 06.11.2008р., а саме 42% річних, а тому додаткове стягнення ще 3% річних є необґрунтованим. Крім цього, зазначає, що позивачем КС «Орізон» пропущений строк позовної давності на звернення до суду з вимогою про стягнення інфляційних збитків та 3% річних в сумі 6222,13 грн. за період з 06.11.2009р. до 31.08.2015 року, що є безумовною підставою для відмови в задоволенні позову згідно вимог ч.4 ст.267 ЦК України, адже позивач просить про стягнення інфляційних збитків та 3% річних за період з 06.11.2009р., тоді як з позовом звернувся в суд лише у червні 2017 року, тобто пропустив строк позовної давності за період починаючи з 06.11.2009р. по червень 2014р. Таким чином, вважає, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, а тому у їх задоволенні слід відмовити. ІІІ. Процесуальні дії у справі Згідно протоколу щодо неможливості автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.06.2017року визначення судді для розгляду справи 30.06.2017року не відбулося, у зв`язку із відсутністю потрібної кількості суддів для розподілу справи. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.02.2018 року дану справу передано для розгляду судді Білоусу Ю.Б. 27.02.2018року. Ухвалою судді від 30.05.2018року відкрито провадження у даній справі. Постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді від 30.05.218року задоволено клопотання позивача та відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Ухвалою суду від 22.08.2018року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. ІV. Обставини справи, встановлені судом 06.11.2008року між Львівською філією №1 Кредитної спілки «Орізон» та відповідачем Осідачем [PERSON] укладено Кредитний договір за №81 (а.с.3,4). Відповідно до умов вказаного договору позивач надав відповідачу кредит в сумі 5000 грн. під 42 % річних на засадах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник, відповідач по справі, зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених Договором. Термін дії договору 12 місяців (тобто до 06.11.2009року). Так, згідно пункту 2.1 вищевказаного кредитного договору кредит надається строком на 12 фактичних місяців від дати надання позичальнику кредиту. Згідно п.2.3 Кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом до закінчення строку, визначеного п.2.1 цього Договору. Згідно п.3.1 Кредитного договору плата за користування кредитом (проценти) становить 42%річних від суми залишку кредиту за кожен день користування кредитом Згідно п.3.3 Кредитного договору сторони домовились, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіку розрахунків. Згідно п.3.6 Кредитного договору прострочення сплати кредиту та/або процентів за користування кредитом (згідно графіку розрахунків) не зупиняє нарахування процентів, крім випадку прийняття окремого рішення про це Кредитодавця. На порушення умов кредитного договору позичальник взяті на себе зобов`язання не виконував, передбачені умовами договору платежі не вносив, у результаті чого утворилась заборгованість. 24.12.2009року Личаківським районним судом м.Львова винесено судовий наказ про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованості по вищевказаному кредитному договору в сумі 6471,14 грн. Вказане судове рішення звернуто до виконання та примусове виконання такого тривало в період з 26.02.2010р. по 07.02.2012р. У зв`язку з тим, що станом на 01.03.2011р. судове рішення не було виконане відповідачем в повному об`ємі, а такий продовжував користуватися грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тобто позивачеві по справі, Кредитним комітетом КС «Орізон» прийнято рішення відновити нарахування відповідачу відсотків за користування кредитом у розмірі 42 % річних. Рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 16.01.2015року у цивільній справі №448/1361/14-ц, задоволено позов Кредитної спілки «Орізон» до [PERSON] про стягнення заборгованості та ухвалено стягнути з відповідача [PERSON] на користь Кредитної спілки «Орізон» заборгованість по вищевказаному кредитному договору в сумі 1816,06грн. Як вбачається із змісту вищезазначеного рішення суду, дана заборгованість була нарахована станом на 26.08.2014р. та становить 1816,06грн, з яких: 857,36 грн. відсотки за користування кредитом за період з 01.03.2011р. по 07.02.2012р.; 958,70 грн. індекс інфляції та три проценти річних. Згідно проведеного позивачем розрахунку боргу станом на 31.05.2017року (а.с.12,13) суму заборгованості по вищевказаному кредитному договорі відповідачем сплачено 07.09.2015року. 30.06.2017 року Кредитна спілка «Орізон» повторно звернулася до суду із даним позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором № 81 від 06 листопада 2008 року в розмірі 8478,32грн, з яких: 2256,19грн залишок нарахованих та несплачених відсотків за періоди з 16.11.2009 року до 01.03.2011 року та з 27.03.2014 року до 07.09.2015 року; 6\~222,13грн інфляційні збитки, 3% річ\-них за період з 06.11.2009 до 31.08.2015року. Вищевказані обставини були встановлені рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 16.01.2015року у цивільній справі №448/1361/14-ц, яке набрало законної сили, а тому такі згідно ч.4 ст.82 ЦПК України не доказуються при розгляді даної справи. Крім того, вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією Кредитного договору №81 від 06.11.2008року (а.с.3,4); копією заяви [PERSON] від 06.11.2008року (а.с.5); копією анкети члена «Львівської філії №1 КС «Орізон» [PERSON] (а.с.6); копією видаткового касового ордера «Львівської філії №1 КС «Орізон» від 06.11.2008року (а.с.9); копією рішення Мостиського районного суду Львівської області від 16.01.2015року у цивільній справі №448/1361/14-ц (а.с.10,11) та іншими матеріалами справи. V. Застосоване судом законодавство та висновки суду. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (статті 12 і 81 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13). Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77). Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (частина 2 статті 89). В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Частиною першою ст.15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Згідно частини першої ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої\~статті 625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При вирішенні справи суд приймає до уваги приписи частини четвертої 263 Цивільного процесуального кодексу України, в якій зазначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) та від 04 липня 2018 року у справі №10/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) дійшла висновку, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Отже, кредитодавець має право нараховувати передбачені договором проценти лише впродовж строку дії кредитного договору або до звернення кредитора до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості, після спливу такого строку нарахування відсотків є безпідставним. Разом з тим, з наданого по даній справі розрахунку боргу вбачається, що після закінчення строку кредитного договору 06.11.2009року, а також після звернення до суду із заявою про видачу судового наказу та з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором, котрі було задоволено в повному обсязі (судовий наказ від 24.12.2009р та рішення суду від 16.01.2015р), і до 07.09.2015року, позивач продовжував нараховувати [PERSON] відсотки у розмірі 42% річних, зокрема, за періоди з 16.11.2009року до 01.03.2011року та з 27.03.2014року до 07.09.2015року, які вказані у позовних вимогах. Отже, нарахування позивачем процентів після 06.11.2009року (закінчення строку кредитування) та звернення до суду із заявою про видачу судового наказу та з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості по день повного погашення заборгованості, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства та не узгоджуються з висновками Великої Палати Верховного Суду. Таким чином, вимоги позивача про стягнення заборгованості за вищевказаним кредитним договором, в тому числі і процентів по вищевказаному кредитному договору у сумі 2256,19грн за періоди з 16.11.2009року до 01.03.2011року та з 27.03.2014року до 07.09.2015року з відповідача [PERSON] є необґрунтованими, а відтак в задоволенні таких необхідно відмовити. Що стосується позовних вимог про стягнення з відповідача 6222,13грн як індексу інфляції та 3% річних від простроченої суми за період з 06.11.2009року до 31.08.2015року, то суд вважає, що дані вимоги також не підлягають до задоволення, оскільки такі суми нараховані позивачем на суму боргу з врахуванням процентів, нарахованих після закінчення строку кредитування та звернення до суду із вимогами про стягнення заборгованості. Крім того, при визначенні розміру інфляційних та 3% річних, суд звертає увагу на те, що рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 16.01.2015року вже було ухвалено стягнути з відповідача [PERSON] на користь Кредитної спілки «Орізон» заборгованість в сумі 1816,06грн, з яких: 857,36 грн. відсотки за користування кредитом за період з 01.03.2011р. по 07.02.2012р.; 958,70 грн. індекс інфляції та три проценти річних. Як вбачається із змісту вищезазначеного рішення суду, дана заборгованість була нарахована станом на 26.08.2014р. Отже, у випадку задоволення позовних вимог в цій частині буде допущено фактично подвійне стягнення інфляційних втрат та трьох процентів, які нараховані на суму позики за даний період. Відповідно до статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Крім того, слід зазначити і те, що відповідачем, в особі належним чином уповноваженого представника, заявлено клопотання про застосування до позовних вимог строку позовної давності. По відношенню до заявленого клопотання, у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу, суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 Цивільного кодексу України). Положеннями частини четвертої статті 267 Цивільного кодексу України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сторони кредитного договору встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням платежів. Строк виконання кожного щомісячного зобов`язання згідно з частиною третьою\~статті 254 ЦК України\~спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). Оскільки умовами договору встановлені окремі самостійні зобов`язання, які деталізують обов`язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового траншу, а відтак і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Отже, у випадку неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежем, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. Отже, внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникло право на отримання сум, передбачених\~статтею 625 цього Кодексу, за весь час прострочення, оскільки таке прострочення є триваючим правопорушенням, отже, право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3% річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його фактичного виконання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. У цій справі такий період триває з червня 2014 року (за три роки до дня звернення до суду із цим позовом) і до червня 2017 року (звернення до суду). При цьому, позивач просить про стягнення інфляційних збитків та 3% річних за період з 06.11.2009р. до 31.08.2015року, тоді як з позовом звернувся в суд лише у червні 2017 року, тобто пропустив строк позовної давності за період починаючи з 06.11.2009р. по червень 2014р., що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог в цій частині. При цьому, як зазначалось вище, за період з 01.03.2011р. по 07.02.2012р та станом на 26.08.2014р. інфляційні та 3% річних було стягнуто рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 16.01.2015року, а відтак у задоволенні позовних вимог за вказаний період необхідно відмовити за безпідставністю. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення з відповідача індексу інфляції та 3% річних також задоволенню не підлягають, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Статтею 1 Протоколу 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено: кожна фізична або юридична особа має право мирно своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свої власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що відсутні підстави для задоволення позовних вимог. VI. Розподіл судових витрат між сторонами. Ухвалою судді від 30.05.2018року задоволено клопотання позивача та відстрочено сплату судового збору у розмірі 1600гривень до ухвалення судового рішення у справі. Згідно ч.1 та ч.2 ст.136 ЦПК України суд,\~враховуючи майновий\~стан сторони,\~може своєю\~ухвалою відстрочити\~або розстрочити\~сплату судового\~збору на\~визначений строк\~у порядку,\~передбаченому законом,\~але не\~більше як\~до ухвалення\~судового рішення\~у справі. Якщо у встановлений судом строк судові витрати не будуть сплачені, заява відповідно до\~статті 257\~цього Кодексу залишається без розгляду, або витрати стягуються за судовим рішенням у справі, коли сплата судових витрат була відстрочена або розстрочена до ухвалення цього рішення. Стаття 141 ЦПК України передбачає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що у задоволенні позову було відмовлено, а судовий збір до ухвалення судового рішення у справі не був сплачений, то суд вважає за необхідне стягнути з Кредитної спілки «Орізон» в дохід держави судовий збір в сумі 1600 гривень.

Outcome: approved