Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до Державного підприємства "Хлібна база № 77" Державного агентства резерву України про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, зобов'язання здійснення виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати. З 2003 року по 02.06.2014 року позивач працював на посаді слюсаря в Державному підприємстві «Хлібна база №77. 02.06.2014 року був звільнений за згодою сторін. При звільненні з роботи виплата всіх сум, що належить позивачу, відповідачем здійснена не була. До цього часу йому не виплачена заборгованість із заробітної плати за березень-червень 2014 року в сумі 4 911,62 грн. У відповідності до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року №1427 із змінами та доповненнями «Про затвердження положення про порядок компенсації працівникам частини заробітної плати у зв»язку з порушенням термінів її виплати» відповідач повинен виплатити позивачу компенсацію (індексацію) за кожен місяць затримки відповідно до індексу споживчих цін, а саме - 3 094,56 грн ( згідно доданого розрахунку). Позивач вважає дії відповідача незаконними, оскільки у відповідності до ст1.ч.1,4,7 ст.43 Конституції України та ч.1 ст.116 КЗпП України виплата всіх сум, що належить працівникові від підприємства, установи, організації провадиться в день звільнення. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у зазначені строки, підприємство, установа, організація згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Позивач надав заяву про слухання справи у його відсутність, у разі неявки відповідача по справі просив справу слухати заочно. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, що підтверджується повідомленням про вручення розписки, про причини своєї неявки не повідомив, заяви про відкладення розгляду справи не надавали, заяви про розгляд справи у їх відсутність не надавали, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України.. Дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1, 3 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК. Судом встановлено та доведено наявними в матеріалах справи такі обставини. З 2003 року по 02.06.2014 року позивач працював на посаді слюсаря в Державному підприємстві «Хлібна база №77. 02.06.2014 року був звільнений за згодою сторін. При звільненні з роботи виплата всіх сум, що належить позивачу, відповідачем здійснена не була. До цього часу йому не виплачена заборгованість із заробітної плати за березень-червень 2014 року в сумі 4 911,62 грн. Зазначені обставини підтверджуються копією трудової книжки, довідкою про заробітну плату У відповідності до п.2 Постанови Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 року №1427 із змінами та доповненнями «Про затвердження положення про порядок компенсації працівникам частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати» відповідач повинен виплатити позивачу компенсацію (індексацію) за кожен місяць затримки відповідно до індексу споживчих цін, а саме - 3 094,56 грн ( згідно доданого розрахунку). Судом встановлено, що на момент звільнення позивачу не була виплачена заробітна плата, що підтверджується довідкою. На даний час вся заборгованість по заробітній платі позивачу виплачена. Застосовуючи норми матеріального права суд виходить з такого. Відповідно до ч.1 ст.21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За ст.24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. З ч.1 ст.116 КЗпП України вбачається, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 34 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв»язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Таким чином, суд приходить до висновку, що обставини, на які посилався позивач, обґрунтовуючи свої вимоги, доведені в судовому засіданні належними та допустимими доказами у відповідності до ст.ст. 10, 60 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. З абзацу 1, 2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» вбачається, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви: майнового характеру становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,2 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 3 розмірів мінімальної заробітної плати; немайнового характеру становить 0,2 розміру мінімальної заробітної плати ( в редакції станом на день подання позову). Відповідно до вимог ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. Враховуючи те, що позивач звільнений від сплати судового збору, а за подання даної позовної заяви, яка має в собі вимоги майнового та немайнового характеру, за сукупністю позовних вимог, має бути, справлений судовий збір у розмірі 487 грн. 20 коп., що підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved