Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: с.Биків, вул.Перемишлянська, 100 Мостиського району Львівської області відносився до суспільної групи «колгоспний двір», а членами такого були його матір [PERSON] та він (позивач). Вважає, що кожному з них належало по 1/2 ідеальній частині вказаного будинковолодіння. Вказує, що 19.07.2014р. померла його матір [PERSON], котра за життя своїм майном розпорядилась та заповіла таке в рівних частках йому (позивачу) та його (позивача) рідному брату [PERSON]. Стверджує, що на час смерті матері [PERSON] він (позивач) постійно проживав разом з нею та у відповідності до вимог ст.1268 ЦК України вважається таким, що прийняв зазначену спадщину. Також у відповідності до вимог та в порядку ч.2 ст.1272 ЦК України допустив до спадкування свого брата [PERSON], який пропустив строк для прийняття спадщини. Зазначає, що з метою оформлення своїх спадкових справ звертався до приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], де отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/2 частку переліченого в цьому свідоцтві спадкового майна, належного спадкодавцю [PERSON] Іншу 1/2 частку спадкового майна відповідно успадкував його брат [PERSON] Однак у видачі свідоцтва на зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами нотаріус їм відмовив через відсутність на такий правовстановлюючих документів. З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на 3/4 частки спірного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №100 по вул.Перемишлянська в с.Биків Мостиського району Львівської області, зокрема на 1/2 частку такого що належить йому як члену колгоспного двору та на 1/4 в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] Позивач [PERSON] в судове засідання не зявилася, однак подав на адресу суду письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просять слухати справу у його відсутності. Представник відповідача Шегинівської сільської\~ради Мостиського\~району Львівської\~області в судове засідання не зявився, проте подав заяву, в якій зазначив, що проти позову не заперечує та просить справу слухати у їх відсутності. Третя особа приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] в судове засідання не зявився, проте подав копії сторінок спадкової справи за №873/2016, заведеної після смерті [PERSON], яка померла 19.07.2014р., інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 21.09.2018р. №53394056 та просив справу слухати у його відсутності. Третя особа [PERSON] був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не зявився, про причини своєї неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що будинковолодіння по вул.Перемишлянська, 100 в с.Биків Мостиського району Львівської області відносилося до суспільної групи "колгоспний двір", головою якого була [PERSON], а членом такого, як вважає суд: її ([PERSON]І.) син [PERSON], позивач по справі, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області за №129 від 08.02.2018р., виданою на підставі виписок з погосподарських книг по с.Биків Мостиського району за 1986-1990рр. та за 1991-1995рр. Всі зазначені члени колгоспного двору станом на 15.04.1991 року зберегли право на частку в майні такого. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до ст.ст.120,123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в рівних частках мали [PERSON] та [PERSON], тобто кожен на 1/2 частину будинковолодіння по вул.Перемишлянська, 100 в с.Биків Мостиського району Львівської області. 19.07.2014 року відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON]. До складу спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця [PERSON], входила приватизована земельна ділянка площею 1,5654 га на території Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області, а також право власності на 1/2 ідеальну частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами №100 по вул.Перемишлянська в с.Биків Мостиського району Львівської області. Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном розпорядилася та заповіла таке 25.11.2011 року в рівних частках своїм синам [PERSON], позивачу по справі, а також [PERSON], третій особі по справі. Позивач [PERSON] у встановлені законом строк та порядку прийняв спадщину, яка відкрилась після смерті спадкодавця [PERSON] Факт прийняття ним спадщини стверджується спільним проживанням зі спадкодавцем на час смерті згідно довідки, виданої Шегинівською сільською радою Мостиського району Львівської області 05.01.2016 року за №1142. Третя особа [PERSON] пропустив строк для прийняття спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця [PERSON] Однак позивач [PERSON], який прийняв спадщину, у відповідності до вимог ч.2 ст.1272 ЦК України своєю письмовою заявою дав згоду на прийняття спадщини спадкоємцю [PERSON] та такий 31.10.2016р. звернувся до приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] з заявою про прийняття спадщини. З матеріалів спадкової справи №873/2016 вбачається, що 24.11.2016 року приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яким нотаріус посвідчив, що на підставі заповіту, посвідченого [PERSON], секретарем виконкому Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області 25.11.2011 року, зареєстрованого в реєстрі за №81 спадкоємцями зазначеного в цьому свідоцтві майна [PERSON], яка померла 19.07.2014 р., є її сини [PERSON] та [PERSON]. Кожен з них спадкує 1/2 частку спадкового майна. Спадщина, на яку видано свідоцтво, складається з приватизованої земельної ділянки площею 1,5654 га на території Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області, кадастровий номер земельної ділянки 4622487900:17:000:0082. Свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частку вказаного спадкового майна видано [PERSON], позивачу по справі, та на 1/2 частку [PERSON], третій особі по справі. При цьому, приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] позивачу [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на іншу частину спадкового майна - частину житлового будинку №100 по вул.Перемишлянська в с.Биків Мостиського району Львівської області, натомість розяснено можливість реалізації права на спадкування вказаного житлового будинку чи його частки в судовому порядку. Отже, у звязку з неможливістю в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на спірний житловий будинок (частку такого), позивач [PERSON] з метою захисту свого майнового права звернувся до суду із зазначеним позовом. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватись з 1 січня 2013 року. Отже, з 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначені ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на обєкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками. Отже, через відсутність правовстановлюючого документу на спірний житловий будинок за №100 по вул.Перемишлянській в с.Биків Мостиського району Львівської області та через належність такого до суспільної групи «колгоспний двір» позивач не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права, у зв'язку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON]; копією заповіту спадкодавця [PERSON]; копіями сторінок спадкової справи за №873/2016, заведеної після смерті [PERSON], яка померла 19.07.2014р.; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 21.09.2018р. №53394056; довідками виконавчого комітету Шегинівської сільської ради Мостиського району Львівської області від 05.01.2016 року за №1142, від 08.02.2018р. за №129; копіями паспорта та свідоцтва про народження позивача; копією технічного паспорта на житловий будинок №100 по вул.Перемишлянська в с.Биків Мостиського району Львівської області; іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивача на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку у зв'язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане майно. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Узагальнюючи, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачем [PERSON] права власності на спірне майно 3/4 ідеальні частки будинковолодіння (житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами) по вул.Перемишлянська, 100 в с.Биків Мостиського району Львівської області (1/2 ідеальна частина будинковолодіння, що належала йому як члену колгоспного двору + 1/4 ідеальна частина - в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON]І.).

Outcome: approved