Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-21 00:00:00

Позивач [PERSON] установа «Обласна клінічна психіатрична лікарня» Запорізької обласної ради в інтересах [PERSON] звернулався до суду з позовом до [PERSON], треті особи: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] про визнання правочинів недійсним, витребування майна та вселення. Просить суд визнати недійсною довіреність, посвідчену [PERSON] приватним нотаріусом Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області 27.11.2014 року за р.№ 5314. видану [PERSON] на імя [PERSON]. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 05.12.2014 року за р.№ 830. укладений між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності та [PERSON]. Визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS], [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу 05.03.2015 року за р.№ 121 укладений між [PERSON] та [PERSON]. Визнати за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS]. Витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Вселити [PERSON] у квартиру [ADDRESS]. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 03 вересня 2018 року по справі відкрите провадження, ухвалено справу розглядати за правилами загального позовного провадження з повідомленням сторін. Справу призначено у підготовче судове засідання на 16.10.2018 року на 11 год. 00 хв. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 жовтня 2018 року справу призначено до судового розгляду на 22.11.2018 року на 09 год. 30 хв. У судове засідання представник позивача [PERSON] не з'явилася. Подала до суду заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Просить суд їх задовольнити. Проти заочного розгляду справи не заперечує. За клопотанням позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням\~ст. 280 ЦПК України. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомлений судом про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив. Треті особи: приватний нотаріус Мелітопольського міського нотаріального округу Запорізької області [PERSON], приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON], приватний нотаріус Запорізького міського нотаріального округу [PERSON] були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання, у судове засідання не з'явивились, про причину неявки суд не повідомили. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача та третіх осіб, повідомлених належним чином, відповідно до вимог ч. 4\~ст. 223 ЦПК України\~суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. У зв'язку із неявкою в судове засідання сторін, відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК\~У країни фіксування судового процес за допомогою звукозаписуючого пристрою не здійснювалося. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено, що на лікуванні у КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР з 31.01.2015 перебуває [PERSON], [INFO], яка находиться під наглядом лікаря-психіатра з 2010 року з діагнозом: «Шизофренія», є інвалідом II групи. 31.01.2015 року доставлена в приймальне відділення КУ "Обласна клінічна психіатрична лікарня" ЗОР спеціалізованою бригадою швидкої допомоги у супроводі «так названого брата» [PERSON] у зв'язку з погіршенням психічного стану, стала замкнутою, усамітнюється, перестала готувати їжу, прати, ходити в магазин (мешкала самостійно), появилась конфліктність, висловлювала маячні ідеї, що її обкрадають. При госпіталізації дала згоду, що підтверджується її особистим підписом в медичній документації. У березні 2015 року брат [PERSON] звернувся до закладу із заявою щодо влаштування [PERSON] до будинку-інтернату, у зв'язку з чим 13.03.2015 року оглянута лікарсько-консультативною комісією. Під час огляду комісією [PERSON] від влаштування до будинку-інтернату категорично відмовилась та продовжила лікування в умовах психіатричного закладу. На проведеному лікуванні психічний стан стабілізувався і [PERSON] планувалась на виписку. Персонал відділення неодноразово телефонував брату, а також направив листа стосовно виписки [PERSON], але відповіді не отримав. За весь час перебування в закладі брат не відвідував [PERSON]. Також до закладу надійшла інформація що квартира, в якій мешкала пацієнтка [PERSON], вже їй не належить, про що адміністрацією КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР було повідомлено Запорізьку місцеву прокуратуру № 1 та Жовтневий районний відділ Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області. Внаслідок даної інформації в органах поліції було відкрито кримінальне провадження щодо шахрайських дій відносно заволодіння житла [PERSON] 10.11.2016 року Комунарський районний суд м. Запоріжжя визнав [PERSON] недієздатною, поклав функції опікуна на КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР тимчасово, на час перебування її в закладі. На підставі п. 4 Рішення Конституційного суду України від 01.06.2016 в Комунарський районний суд м. Запоріжжя подана заява щодо винесення рішення про госпіталізацію пацієнтки в примусовому порядку. 15.11.2016 року Комунарський районний суд м. Запоріжжя вирішив госпіталізувати у примусовому порядку [PERSON] На теперішній час громадянка [PERSON] активного лікування в умовах психіатричного закладу не потребує, але враховуючи відсутність житла, виписати її із лікарні не є можливим. Так, у 2016 році, на адресу КУ «Обласна клінічна психіатрична лікарня» ЗОР, надійшла ухвала Жовтневого районного суду м.Запоріжжя про витребування доказів по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні майном шляхом визнання таким, що втратив право користування житлом. Відповідно до матеріалів цивільної справи вбачається, що [PERSON] належала квартира [ADDRESS] на підставі Свідоцтва № 359 про право власності, виданого Жовтневою районною адміністрацією 12.04.1996 року зареєстрованого Орендним підприємством Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації 07.05.1996 року в книзі 190 р. № 35133 (1/2 частини квартири) та на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого [PERSON], державним нотаріусом Четвертої Запорізької нотаріальної контори 18.05.2007 року за р.№ 4-600, номер запису 35133 в книзі 190. 15.12.2014 року між [PERSON], який діяв від імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої [PERSON] приватним нотаріусом Мілетопольського міського нотаріального округу Запорізької області 27.11.2014 року за р.№ 5314 та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS]. 05.03.2015 року спірна квартира була продана [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу. Згідно висновку судово-психіатричної експертизи № 522 від 26.08.2015 року «[PERSON], [INFO] виявляє ознаки психічного розладу у формі параноїдної шизофренії, безперервний тип перебігу, змішаний тип дефекту. Внаслідок чого в момент вчинення нотаріальної дії (підписання довіреності від 27.11.2014) [PERSON] не могла давати раду своїм діям та керувати ними. Відповідно до вироку Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 25.06.2018 року по справі № 331/1066/18, судом встановлено, що довіреність на ім*я [PERSON] посвідчена [PERSON] приватним нотаріусом Мілетопольського міського нотаріального округу Запорізької області 27.11.2014 року за р.№ 5314 від імені [PERSON] підписала інша особа. Відповідно до ч. 1 ст. 237 ЦК України представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Згідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Частина 1 ст. 245 ЦК України вказує на те, що форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. Частинами 1, 3 ст. 202 ЦК України встановлено, що правочином є дія особи спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Одностороннім правочином є дія однієї сторони, яка може бути представлена однією або кількома особами. Таким чином зі змісту зазначених правових норм вбачається, що довіреність є одностороннім правочином. Частина 5 ст. 202 ЦК України передбачає, що до правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов'язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину. Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України, передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо невстановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 225\~ЦК України передбачені правові наслідки вчинення правочину дієздатною фізичною особою, яка у момент його вчинення не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, а саме: 1. Правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. 2. У разі наступного визнання фізичної особи, яка вчинила правочин, недієздатною позов про визнання правочину недійсним може пред'явити її опікун. П. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» містить вказівку на те, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). На підставі вимог ст. 236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Якщо за недійсним право чином права та обовязки передбачалися на лише майбутнє, можливість настання їх у майбутньому припиняється. Таким чином, довіреність є таким правочином, в якому на підставі договору має місце обумовлення настання або зміну прав та обовязків обставиною, щодо якої невідомо настане вона чи ні (відкладальна обставина), як передбачено ч 1 ст 212 ЦК України. На підставі вимог п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Судам відповідно до ст 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша ст. 219, частина перша ст. 220, частина перша ст. 224 ЦК тощо), та оспорювані правочини, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах встановлених законом (частина друга ст.222, частина друга ст.223, частина перша ст.225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду.» На підставі вимог п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» « Відповідно до ст. 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину(договору)недійсним не може бути його розірвання ,оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтованості іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена, як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права і інтереси якої порушено вчинення правочину. Згідно ст. 388 ЦК України добросовісним набувачем є особа, яка придбала майно в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав та не міг знати. Можливість витребування майна від добросовісного набувача залежить, зокрема, як від умов вибуття майна від законного власника, так і від умов набуття майна таким набувачем. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 41 Конституції України гарантує, що кожен громадянин має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, яка набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об'єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Положення ст. 319 ЦК України передбачають, що власнику майна належить право володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном за власним розсудом, та вчиняти по відношенню до свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справ або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно п.1 ч. 2\~ст. 16 ЦК України\~одним із способів захисту цивільних прав та інтересів особи може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до ч.1\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п. 37 Постанови Пленуму ВСУ з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» № 5 від 07.02.2014 року, з урахуванням положень ч. 1 cт. 15 та cт. 392\~ЦК України\~власник майна має право пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а такому разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до\~статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з частинами 1,2\~ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Як вказує\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Оцінюючи надані позивачем належні та допустимі докази, суд дійшов висновку про наявність законних підстав для задоволення позову.

Outcome: approved