Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-24 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті, заінтересована особа Добропільський міський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Обґрунтовуючи заяву зазначила, що [PERSON], її чоловік, 21.08.2016 року помер в м.Торез, але у Добропільському міському відділі ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області їй було відмовлено у реєстрації смерті у звязку з тим, що документ, що підтверджує смерть чоловіка видано на неконтрольованій органами державної влади України території та рекомендовано звернутись до суду. Вказала, що встановлення факту смерті їй необхідно для проведення державної реєстрації смерті її чоловіка, отримання свідоцтва про смерть та отримання допомоги на поховання. Заявник у судовому засіданні пояснила, що її чоловік [PERSON], [INFO], був громадянином України, хворів, помер 21.08.2016 року вдома у м. Торез. Поховали чоловіка 23.08.2016 року на кладовищі №23 по вул..Котовського у м.Торез. Щодо фотографій, які маються в матеріалах справи, пояснила, що на фото зображено місце захоронення її чоловіка [PERSON] Встановлення факту смерті їй необхідно для проведення державної реєстрації смерті її чоловіка та отримання допомоги на поховання. Представник заінтересованої особи, Добропільського міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був письмово належним чином повідомлений. Будь-яких заяв від останнього до суду не надходило. Суд вважав можливим розглянути справу без участі представника заінтересованої особи, який належним чином був повідомлений про час і місце судового засідання. Заявник [PERSON], допитана в судовому засіданні в якості свідка, підтвердила факт смерті [PERSON] 21.08.2016 року в м.Торез, який є її чоловіком і суду надала пояснення аналогічні поясненням, наданим нею як заявником по справі. Заслухавши пояснення заявника, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] 21.08.2016 року в м.Торез Донецької області підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою та значиться зареєстрованою за адресою [INFO], що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України від 28.08.2017 року №0000308944 (а.с.4) та інформацією з Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради від 20.09.2017 року № 08/3914/01-16 (а.с.18). Судом встановлено, що заявник [PERSON] є дружиною [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про укладення щлюбу (а.с.5). Згідно копії свідоцтва про смерть серії ДНР №037226, [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], 21.08.2016 року помер в м.Торез Донецької області, про що Торезський міський відділ запису актів громадянського стану державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької народної республіки зробив актовий запис №907 від 23.08.2017 року (а.с.7). Згідно копій лікарського свідоцтва про смерть №62 від 22.08.2016 року та довідки про причину смерті №62 від 22.08.2016 року, які видані лікарем Муніципальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги міста Тореза» Донецької народної республіки, [PERSON], [INFO] помер 21.08.2016 року, причина смерті: суха гангрена нижніх кінцівок, атеросклероз нижніх кінцівок (а.с.6). З копії свідоцтва про поховання (а.с.8), яке видано начальником Муніципального підприємства «Благоустрій міста Торез» ДНР, вбачається, що [PERSON] поховали 23.08.2016 року на кладовищі №23 у м.Торез по вул..Котовського. Вищевказані досліджені документи, а саме копія свідоцтва про смерть, копії лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті, копія свідоцтва про поховання, видані органами та закладами м.Торез Донецької області, що розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. З доданих до заяви [PERSON] фотографій вбачається, що на них на передньому плані зображені могила та хрест з табличкою з написом «[PERSON] 25.06.1937-21.08.2016» (а.с.9-10). З пояснень заявниці та свідка судом встановлено, що ці фото зроблені на кладовищі №23 у м.Торез, де похований [PERSON]. З відмови у проведенні державної реєстрації смерті начальника Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 14.09.2017 року № 15.31-24/1883, вбачається, що у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], який помер 21.08.2016 року, було відмовлено так як до відділу предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р.№545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» (а.с.11). З листа в.о.начальника Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 25.09.2017 року № 15.31-5/1940, вбачається, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актовий запис про смерть на [PERSON] [INFO], не виявлено. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Даючи оцінку допустимості копії свідоцтву про смерть, копіям лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті, копії свідоцтва про поховання, які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст. 19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавтва має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, органом реєстрації, лікарняним закладом), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті громадянина України [PERSON] [INFO], який помер 21.08.2016 року у м.Торез Донецької області, і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть її чоловіка та отримання допомоги на поховання. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України та отримати допомогу на поховання. На підставі ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved