Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів, у якому просить встановити факт проживання її, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], однією сім'єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, починаючи з 1993 року по 26 квітня 2017 року; визнати право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на квартиру [ADDRESS]; визнати недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] від 13 вересня 2016 року, укладений між [PERSON] та [PERSON]. На обґрунтування позову посилалась на те, що починаючи з 1993 року й до сьогоднішнього дня сторони проживають єдиною сім'єю, оскільки пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, єдиний сімейний бюджет. За час проживання однією сім'єю сторони за спільні кошти на ім'я відповідача 13 вересня 2016 року придбали квартиру [ADDRESS], а тому вказане майно має бути визнано об'єктом права спільної сумісної власності. Втім, як стало відомо [PERSON], без її згоди відповідач [PERSON] 13 вересня 2016 року подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Оскільки згоди на розпорядження спільним майном позивачка не надавала, на підставі ч.2 ст.65 СК України вона просить визнати вказаний договір недійсним. У судове засідання з'явився представник позивачки, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити, розглянувши справу за його відсутності. Представник відповідача [PERSON] надав суду заяву, якою позовні вимоги позивачки визнав у повному обсязі, просив розглянути справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та дату судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, показання свідка, суд вважає позов [PERSON] таким, що підлягає задоволенню, з наступних причин. Судом встановлені такі фактичні обставини на підставі наданих сторонами доказів. Позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] починаючи з 18 серпня 1984 року перебували у зареєстрованому шлюбі. У зазначеному шлюбі у сторін народилися спільні діти - [PERSON] та [PERSON] В подальшому 20 серпня 1993 року сторони розірвали шлюбні відносини, про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу від 20 серпня 1993 року, копія якого додана матеріалів справи. Втім, після реєстрації розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] фактичних шлюбних відносин не припинили та продовжували проживати однією сім'єю без реєстрації шлюбу, що підтверджується матеріалами справи та визнається відповідачем - [PERSON]. Таким чином, починаючи з 1993 року й до дня розгляду справи сторони проживають єдиною сім'єю, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки, один сімейний бюджет, що доводиться наступним. Зокрема, з наданих доказів слідує, [PERSON] та [PERSON] разом спільно проводять час відпочинку, подорожуючи за кордоном різними країнами, разом відвідують друзів та родичів, приймають друзів та родичів у себе вдома. Всі оточуючі, як позивачки, так і відповідача, а також спільні знайомі, друзі та родичі сприймають [PERSON] та [PERSON] як чоловіка та дружину. Зазначені обставини, окрім письмових доказів, спільних фотографій, підтверджені також і свідком, допитаною у судовому засіданні [PERSON], яка показала, що фактично з моменту розлучення позивачка та [PERSON] продовжували проживати разом однією сім'єю та вести спільне господарство. Відповідно до ст.3 Сімейного кодексу України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Судом встановлено, що за час перебування у шлюбних відносинах та проживання однією сім'єю, сторони [PERSON] та [PERSON] за спільні кошти на ім'я відповідача 13 вересня 2016 року придбали квартиру [ADDRESS], що складається з двох житлових кімнат, загальною площею 104,9 кв.м. Вказане майно має бути визнано об'єктом права спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], оскільки правилом ч.1 ст. 74 Сімейного кодексу України передбачено, якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На момент придбання спірного майна сторони по справі вели спільне господарство, були членами однієї сім'ї відповідно до положень ст. 3 СК України та не перебували в шлюбі з іншими особами. Згідно з п.5 ч.1 ст. 256 та ч. 2 ст. 256 ЦПК України, в судовому порядку можуть бути встановлені факти проживання однією сім'єю чоловіка та жінки без шлюбу, та інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб. Таким чином, рішенням суду має бути встановлений факт проживання [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], однією сім'єю як чоловіка і жінки без реєстрації шлюбу, починаючи з 1993 року, оскільки від встановлення такого факту залежить визнання спірного майна таким, що належить сторонам по справі на праві спільної сумісної власності. Відповідно до ч.2 ст. 74 Сімейного кодексу України на майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 Сімейного кодексу України (статті з 60 по 74). Згідно із ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 65 Сімейного Кодексу України встановлено, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. За своєю правовою природою право розпорядження майном належить власнику майна та полягає у можливості вирішувати його подальшу юридичну долю (шляхом відчуження, передачі в оренду, зміни, знищення тощо). Однак, як стало відомо позивачці, без її згоди відповідач [PERSON] 13 вересня 2016 року подарував [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Зазначений договір дарування посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Іллічовою Н.А., зареєстровано в реєстрі за №4955. Втім, згоди на розпорядження спільним майном у вигляді квартири [ADDRESS] позивачка не надавала, про вчинення таких дій відповідач її не повідомляв. За правилом ч.2 ст.65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до правової позиції, сформульованої в п. 26 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним. При цьому, згідно з ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Отже, враховуючи, що предметом оспорюваного договору дарування є нерухоме майно, договір підлягав нотаріальному посвідченню, а, отже й згода позивачки на відчуження спільного майна мала бути нотаріально засвідчена. Таким чином, з огляду на імперативний характер положень ч.1 ст.215 ЦК України, згідно із якою підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, вказаний договір дарування є недійсним, оскільки вчинений із порушенням вимог закону. Згідно із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 07.10.2015 № 6-1622цс15, укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором, діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Піддавши аналізові наведені норми права з урахуванням правових висновків Верховного Суду України у своїй сукупності, необхідно дійти висновку, що договір може бути визнаний недійсним за умови одночасної наявності двох обставин: за умови встановлення факту відсутності нотаріально засвідченої згоди подружжя, а також за умови встановлення недобросовісності дій між тим з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третьою особою - контрагенту за таким договором, у цьому випадку - [PERSON] Суд має взяти до уваги пояснення сторони позивача, за якими після того, як позивачка дізналася про укладення оспорюваного договору, вона звернулась до [PERSON] з метою з'ясування обставин відчуження останнім спірної квартири. У приватній розмові відповідач пояснив, що відчужив квартиру, оскільки усвідомлював, що перебуває у фактичному шлюбі із позивачкою, і подарував квартиру для уникнення правового режиму спільної сумісної власності на неї разом із [PERSON] При цьому, [PERSON], як син позивачки та відповідача, не міг не знати про те, що майно належить його батькам на праві спільної сумісної власності, оскільки знав, що вони проживають однією сім'єю. Тобто, відчужуючи спірне нерухоме майно, [PERSON] діяв недобросовісно, розуміючи, що квартира є спільним майном його та [PERSON], належить їм на праві спільної сумісної власності. Наведену обставину суд визнає належним чином доведеною, оскільки відповідачем [PERSON] вона визнана, а, отже, не потребує додаткового доказування. За наведених обставин зазначений договір має бути визнаний судом недійсним, оскільки відсутнє волевиявлення усіх власників майна щодо розпорядження спільним майном. Судом також враховано, що відповідно до абз.5 п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так й іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Наведене повною мірою узгоджується із правовою позицією, викладеною Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 року № 6-605цс16, згідно з якою правом на оскарження правочину наділена також особа, яка не була стороною правочину, дії якої спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Зазначена правова позиція також знайшла своє відображення в узагальненні Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.01.2017 року «Аналіз окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз'яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Так, у абз.14 п.7 вказаного Узагальнення зазначено, що вказівка в ч. 3 ст. 215 ЦК на те, що правочин може бути визнаний судом недійсним не лише за позовом однієї із сторін договору, а й за позовом заінтересованої особи, стосується тих випадків, коли заінтересована особа домагається відновлення порушеного договором її права, не вимагаючи повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а вимагаючи повернути сторони договору до первісного стану. Наприклад, це може бути позов співвласника майна за законом (одне з подружжя в силу презумпції спільності майна, спадкоємця, який прийняв спадщину) до іншого співвласника про недійсність правочину, укладеного ним з третьою особою, адже апріорі вважається, що позов пред'явлено стороною договору (співвласником відчуженого майна). Таким чином, коло таких заінтересованих не є обмеженим і залежить від обставин конкретної справи. У такому разі позивачка, хоча й не була стороною зазначеного правочину, втім його наявність перешкоджає подальшій можливості законної реалізації її прав стосовно спірного майна, а, отже, вказаний договір має бути визнаний недійсним. За правилами частини 1 статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу шляхом визнання права, визнання правочину недійсним.

Outcome: approved