Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-06 00:00:00

Позивач 21 червня 2016 року звернулася до суду з позовом до відповідача про збільшення розміру аліментів на утримання неповнолітньої дитини, вказуючи, що з відповідачем по справі 17 вересня 1999 року вони зареєстрували шлюб. Від цього шлюбу 02 грудня 1999 року у них народилася донька [PERSON], яка на даний час проживає з позивачкою і перебуває на її утриманні. На підставі рішення Пологівського районного суду Запорізької області у справі №2-1036/2003 з відповідача на утримання доньки стягуються аліменти у розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 12 травня 2003 року і до повноліття дитини. Вказаний розмір аліментів було встановлено судом із урахуванням того, що [PERSON] на час ухвалення судового рішення вже сплачував аліменти на утримання дитини від першого шлюбу. На даний час вказана дитина від першого шлюбу вже є повнолітньою, а тому стягнення аліментів на неї припинилося. У звязку з тим, що відповідач уже нікому аліменти не виплачує, а витрати на доньку значно перевищують суму отримуваних аліментів, просила постановити судове рішення, яким збільшити розмір аліментів, які стягуються з відповідача за виконавчим провадженням №2072/3 відповідно до виконавчого листа від 12 червня 2003 року у справі №2-1036/2003, з 1/6 до 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач у судовому засіданні 28 жовтня 2016 року наполягала на судовому розгляді справи, оскільки поза судовим розглядом вони з відповідачем не дійшли вирішення виниклого спору. Будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце розгляду справи в суді (а.с.25) позивач своєю письмовою заявою до суду просить завершити розгляд справи в її відсутність. Позовні вимоги свої просить задовольнити у повному обсязі, в тому числі стягнути з відповідача на свою користь 551,20 грн. сплаченого судового збору. Проти винесення заочного рішення у справі відповідно до вимог ч.1 ст.224 ЦПК України не заперечує (а.с.31). Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце розгляду справи в суді (а.с.27,30), у судове засідання не явився, уповноважених представників не направив, з заявами про розгляд справи в його відсутність або про відкладення розгляду справи з поважних причин до суду не звертався. При цьому в попередньому судовому засіданні 18 липня 2016 року відповідач позов не визнав без наведення конкретних підстав та надання відповідних доказів (а.с.15). За таких обставин суд постановляє у справі заочне рішення у відсутність відповідача за наявних у справі доказів відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України, проти чого не заперечує позивач у своїй заяві до суду. У звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі ст.197 ч.2 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за їх відсутності без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, приймаючи до уваги підтримання позовних вимог позивача, не визнання позовних вимог відповідачем без надання суду будь-яких доказів, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Так, судом у судовому засіданні встановлено, що сторони у справі перебувають у зареєстрованому шлюбі з 17 вересня 1999 року (а.с.9). Як вбачається із позовної заяви і постанови суду від 12 червня 2003 року, сторони у справі фактично припинили шлюбні відносини, позивач з дитиною проживають окремо від відповідача. З копії свідоцтва про народження судом встановлено, що сторони у справі є батьками неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO] (а.с.4). Встановлено, що постановою судді Пологівського районного суду Запорізької області від 12 червня 2003 року з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] [INFO] стягнуті аліменти по 1/6 частині зі всіх видів заробітку платника аліментів, починаючи з 12 травня 2003 року і до повноліття дитини (а.с.10). Зазначена постанова суду набрала законної сили і була звернута до виконання, про що свідчить довідка від 14 червня 2016 року №281 про те, що у Пологівському районному відділі державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області було відкрито виконавче провадження №2072/3 щодо виконання виконавчого листа від 12 червня 2003 року №2-1036/2003, виданого Пологівським районним судом Запорізької області (а.с.11). Відповідно до частин першої і другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної ради України №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Як вбачається з ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Частина перша ст.192 СК України передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно з п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у звязку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоровя когось із них. Відповідно до абз.4 п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року №3 у новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Зі змісту ст.ст.181 і 192 СК України вбачається, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у звязку із змінами матеріального стану платника аліментів отримувач аліментів може звернутися з позовом до останнього про збільшення розміру аліментів. Судом також враховано положення абз.4 п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" від 15 травня 2006 року № 3, у якому наголошується, що розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Судом встановлено, що станом на час розгляду справи матеріальне становище відповідача змінилося, оскільки він припинив сплачувати аліменти по 1/4 частині зі всіх видів заробітку щомісяця на утримання свого сина [PERSON] народження 22 травня 1993 року, якому на даний час вже 23 повних роки, що підтверджується копією рішення Пологівського районного суду Запорізької області у справі №2-424/1993 від 26 липня 1993 року (а.с.32-33). У звязку з цим суд з огляду на встановлені обставини, виходячи із засад розумності та справедливості, приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивачки шляхом збільшення розміру аліментів, які стягуються з відповідача на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] з 1/6 до 1/4 частини з усіх видів доходу відповідача, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі суд керувався положеннями ч.1 ст.88 ЦПК України, відповідно до якої стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] за подання позову сплатила судовий збір у сумі 551,20 грн., що підтверджується оригіналом квитанції №9 від 21 червня 2016 року. Позовні вимоги позивача суд задовольняє, тому судовий збір у даній справі у сумі 551,20 грн. має бути стягнуто з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved