Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування позову зазначила, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом належить житловий будинок з господарськими будівлями [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] була зареєстрована у вказаному будинку як невістка померлого сина спадкодавиці [PERSON] . З травня 2016 року відповідачка в будинку не проживає, участі в утримання житла не приймає, особисті речі вивезла і фактично мешкає за іншою адресою. Реєстрація відповідачки в будинку, яка не є членом сім`ї позивача, порушує її права на вільне володіння і розпорядження спадковим майном, позбавляє можливості оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг, а тому просить захистити її цивільне право власника шляхом визнання відповідачки такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 12.01.2021 року відкрито провадження в цивільній справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання, призначене на 29.01.2021 року, учасники справи не з`явились, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Позивач [PERSON] надала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути справу по суті без її участі та наполягала на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій зазначила, що не заперечує проти виписки з житлового будинку, але на даний час їй ніде прописатися в іншому місці. При ухваленні рішення покладалася на розсуд суду та просила розглянути справу без її участі. Відзиву на позов чи будь-яких інших заяв не подавала (а.с.28) В зв`язку з неподанням відповідачкою відзиву на позовну заяву, суд вирішує спір згідно положень ч.8 статті 178 ЦПК України за матеріалами, наявними в цивільній справі. Судом враховується, що в силу вимог ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Зважаючи на те, що всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Під час судового розгляду судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Лещенко Л.В. 09.12.2020 року, та зареєстрованого в реєстрі за № 1902, спадкова справа 74/2019, (а.с.5-8) Технічний паспорт на будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами [ADDRESS] виготовлено 17.11.2020 року на ім`я позивачки [PERSON] (а.с.9-10) Згідно Довідки Шелудьківської сільської ради Зміївського району Харківської області № 992 від 01.12..2020 року, в будинку [ADDRESS] з 05.10.2020 року ніхто не проживає (а.с.11) Відповідно до Актів обстеження від 9 липня 2016 та 19.11.2020 року, складеного депутатом Шелудьківської сільської ради Зміївського району Харківської області О.О.Великим, в ході перевірки житлових умов в будинку [ADDRESS] , відповідач [PERSON] , 1978 р.н., з липня 2016 року в будинку не проживає (а.с12-13) Згідно Довідки №02-22/03 від 04.01.2021 відповідач [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.20) Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов наступного: Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявні у позивача право власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач [PERSON] зареєстрована та проживала в спірному житловому будинку за згодою попереднього власника будинку і набула право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт правомірного вселення відповідача до спірного будинку як члена сім`ї попереднього власника, то факт зміни власника, з яким відповідач не перебуває у родинних стосунках тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту, оскільки особи, що проживають у будинку, що належить іншій особі, не мають статусу членів сім`ї власника. Крім того встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в спірному житловому будинку з липня 2016 року, а отже є обставиною, яка має істотне значення, а тому право відповідача користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути судові витрати, що складаються з суми судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved