Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-14 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог В грудні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, в якому просив: - виділити в натурі та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ (одна друга) частину житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку 0.0600 га., кадастровий номер 7310136300:18:004:0194 за цією ж адресою; - виділити в натурі та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ (одна друга) частину житлового будинку [ADDRESS] та земельну ділянку 0.0600 га., кадастровий номер 7310136300:18:004:0194 за цією ж адресою; - визнати автомобіль марки ACURA MDX 2011року випуску, білого кольору, кузов № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю, [PERSON] та [PERSON] та визнати за кожним з них по Ѕ (одна друга) ідеальній частці даного транспортного засобу. Рух справи 14 грудня 2017 року в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, відкрито провадження. 14 грудня 2017 року забезпечено позов, шляхом накладення арешту на майно: - житловий будинок [ADDRESS] ; - земельну ділянку 0.0600 га., кадастровий номер 7310136300:18:004:0194 за адресою [ADDRESS] - автомобіль марки ACURA MDX 2011року випуску, білого кольору, кузов № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . 07.02.2018 року від відповідача [PERSON] до суду скеровано відзив на позовну заяву, у якому, остання просила відмовити [PERSON] у задоволенні позову. 07.02.2018 року відповідачем [PERSON] суду подано зустрічну позовну заяву до [PERSON] про стягнення аліментів на дітей. 01.03.2018 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці відмовлено у прийнятті зустрічної позовної заяви [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на дітей. 19.03.2018 року суду скеровано відповідь на відзив [PERSON] 19.03.2018 року позивачем [PERSON] суду представлено в засіданні заяву про збільшення позовних вимог до [PERSON] , у якій, просить: - встановити факт проживання його з відповідачкою однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2006 року по 2017 рік; - визнати житловий будинок [ADDRESS] ; земельну ділянку 0.0600 га., кадастровий номер 7310136300:18:004:0194 за адресою [ADDRESS] та транспортний засіб, марки ACURA MDX 2011року випуску, білого кольору, кузов № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . 19.03.2018 року закрито підготовче провадження та справу за вищенаведеними позовними вимогами призначено до судового розгляду в порядку загального позовного провадження. Відповідно до розпорядження № 81 від 22.10.2018 року по справі проведено повторний автоматичний розподіл справи, з підстав закінчення п`ятирічного строку на який було призначено суддю (Семенко О.В.) Згідно повторного автоматизованого розподілу справи 22.10.2018 року справу на розгляд передано іншому судді (Літвіновій О.Г.) та призначено до розгляду в підготовче засідання на 23.11. 2018 року з викликом сторін і в їх інтересах представників. 27.12. 2018 року закрито підготовче провадження за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та справу призначено до судового розгляду. Відповідно до розпорядження № 36 від 20.03.2019 року по справі проведено повторний автоматичний розподіл справи, з підстав перебування судді у відпустці, у зв`язку з вагітністю та пологами ( [PERSON] ) Згідно повторного автоматизованого розподілу від 20.03.2019 року вищенаведену справу на розгляд передано іншому судді (Слободян Г.М.). Ухвалою суду від 25.03.2019 року справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя (встановлення факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу; визнання житлового будинку та земельної ділянки, та транспортного засобу спільною сумісною власністю подружжя) прийнято до провадження та призначено до розгляду в підготовче засідання. 06.05.2019 року позивачем [PERSON] суду надано в підготовчому засіданні позовну заяву (в новій редакції) до [PERSON] ; [PERSON] ; Перша Регіональна товарна біржа про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, поділ майна подружжя та визнання договорів недійсними. 26.04.2019 року відповідачем [PERSON] скеровано до суду відзив на позовну заяву (в новій редакції від 06.05.2019 року), відповідно до якого, позовні вимоги не визнала та просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі Згідно ухвали суду від 24.05.2019 року, закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Короткий зміст позовних вимог (в новій редакції від 06.05. 2019 року). Позовні вимоги позивач [PERSON] мотивує, що 05.06.2006 року між ним, [PERSON] та [PERSON] було офіційно розірвано шлюб, при цьому вказує, що з останньою фактичні шлюбні відносини було припинено в 2002 році, а з січня 2003 року він з відповідачем [PERSON] почали проживати спільно однією сім`ю, без реєстрації та вести спільне господарство. 10.03.2004 року проживаючи без реєстрації в цивільному шлюбі народився в сім`ї [PERSON] та [PERSON] син [PERSON] ; позивач визнав батьківство дитини. [INFO] народився, в цивільному шлюбі народився в сім`ї [PERSON] та [PERSON] другий син, батьківство якого було визнано позивачем [PERSON] . Зазначає, що 17.0. 2011 року він та відповідач [PERSON] обвінчалися в церкві Петра і Павла. [INFO] в цивільному шлюбі, [PERSON] та [PERSON] народилася донька [PERSON] . В обґрунтування позову, окрім наведеного, посилається на те, що З 2003р. він займався сімейним ювелірним бізнесом, а саме, його батько - [PERSON] з 2003р. був зареєстрований як приватний підприємець і отримав ліцензію Міністерства фінансів України на виготовлення та торгівлю виробами з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння; мати [PERSON] з 2003р. також була зареєстрована як приватний підприємець, одним з видів діяльності було визначено - роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами в спец магазинах. Він також, зареєстрований як приватний підприємець із видом діяльності роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами в спец магазинах та діяв від імені своїх батьків на підставі довіреності. Вказує, що з 27.10.2005р. відповідач [PERSON] являється фізичною особою підприємцем із видом діяльності роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами в спец магазинах. Зазначає, що під час спільного проживання з відповідачем, однією сім`єю, без реєстрації, в період з 2006 року по листопад 2017 року було придбано будинок в [ADDRESS] та автомобіль марки ACURA MDX 2011року випуску, білого кольору, кузов № [NUMBER] , державний номер [NUMBER] . за спільні кошти. Просить, встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2006 року по листопад 2017 року та визнати житловий будинок [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0.0600 га, кадастровий номер 7310136300:18:004:0194, розташовану за адресою: [ADDRESS] та автомобіль, марки ARURA MDX 2011 року випуску білого кольору, кузов № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Також, посилається на те, що незважаючи на заборону відчуження та автомобіль, марки ARURA MDX 2011 року випуску білого кольору, кузов № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , за ухвалою суду від 21.12. 2017 року про забезпечення позову, відповідач [PERSON] відчужила вказаний транспортний засіб. Зокрема, 21.12. 2017 року між Першою Регіональною товарною біржою та [PERSON] було укладено договір купівлі продажу автомобіля марки ARURA MDX 2011 року випуску білого кольору, кузов № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] за 10.100 грн. і видав того ж дня генеральну довіреність на матір [PERSON] [PERSON] . Вказаний договір та договір комісії від 21.12. 2017 року вважає такими, що підлягають визнанню недійсними, оскільки порушують його право в контексті вимог ст.. 74 СК України, а також з підстав фіктивності, так як фактично транспортний засіб перебуває в користуванні [PERSON] , а довіреність, яка нею видана на ім.»я її матері, на його думку, дозволить відповідачці у будь який момент переоформити автомобіль на [PERSON] . Просить, встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період з 2006 року по листопад 2017 року. Визнати житловий будинок [ADDRESS] ; земельну ділянку площею 0.0600 га, кадастровий номер 7310136300:18:004:0194, розташовану за адресою: [ADDRESS] та автомобіль, марки ARURA MDX 2011 року випуску білого кольору, кузов № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] спільною сумісною власністю його, [PERSON] та [PERSON] . Визнати недійсним договір комісії № 000755 від 21.12. 2017 року укладений між [PERSON] та Першою регіональною товарною біржею, за яким комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені продаж автомобіля марки ARURA MDX 2011 року випуску білого кольору, кузов № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] та визнати недійсним Договір купівлі продажу транспортного засобу № 6374/17/000755від 21.12. 2017 року за яким Перша регіональна товарна біржа на підставі укладеного Договір комісії № 000755 від 21.12. 2017 року продала, а [PERSON] купив автомобіль, марки ARURA MDX 2011 року випуску білого кольору, кузов № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] Позиція сторін, в їх інтересах представників в судовому засіданні Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі (в редакції від 06.05.2019 року, посилаючись у наданих поясненнях на обставини зазначені в позові та просиві їх задовольнити. Доводи [PERSON] в засіданні підтримані і в його інтересах представниками, адвокатами - Софяк В.В., [PERSON] . Відповідач [PERSON] і в її інтересах представники, адвокати Івасюк І.Г., Рендюк Н.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнали та заперечували проти їх задоволення відповідно, підтвердивши в наданих поясненнях, обставини зазначені в відзиві на позовну заяву. Просили, відмовити в задоволенні позову у повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін по справі, вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами докази, вислухавши покази свідків, заявлених як позивачем, так і відповідачем; всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зважає на наступне. Згідно ч. 1\~ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою\~ст. 4 ЦПК України\~передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Фактичні обставини справи, встановлені судом та досліджені докази Судом, належними доказами по справі встановлено, що офіційно, 05 червня 2006р. був розірваний шлюб між [PERSON] та [PERSON] , про що в книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблений актовий запис №431 (а.с. 6 т.1). До розірвання вказаного шлюбу, [PERSON] з січня 2003 року став проживати в цивільних відносинах з відповідачем [PERSON] як сім`я, в якій народилося троє дітей: син [PERSON] [INFO] ; син [PERSON] [INFO] ; дочка [PERSON] [INFO] , про свідчать досліджені, відповідно свідоцтва про народження (т.1 а.с. 7- 9, 67 69; 78 - 80). Отже, з урахуванням того, що відповідачка [PERSON] народилася [INFO] (т.1 а.с. 53,54), на момент народження першої дитини, сина [PERSON] , [INFO] їй виповнилося - 21 рік. Як вбачається з показів свідка [PERSON] , матері відповідачки, її донька дуже молодою, знаючи, що [PERSON] перебуває у шлюбі, стала із ним зустрічатися, а згодом і спільно проживати як чоловік і жінка однією сім`єю. На момент проживання в цивільному шлюбі з [PERSON] , [PERSON] займався сімейним ювелірним бізнесом, був зареєстрований як приватний підприємець з видом діяльності з видів діяльності роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами в спец магазинах і на підставі довіреності, діяв від імені своїх батьків, а саме - [PERSON] , який був з 2003р. зареєстрований як приватний підприємець, який отримав ліцензію Міністерства фінансів України на виготовлення та торгівлю виробами з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння. Цим же напрямком діяльності, як приватний підприємець займалася і мати позивача [PERSON] (т. 1 а.с. 157 183; 193 195;). Матір`ю позивача [PERSON] орендувалися приміщення, оформлялися договори найму нежитлових приміщень для здійснення підприємницької діяльності для торгівлі виробами з дорогоцінних металів і дорогоцінного каміння. Про дане свідчать досліджені докази в т. 1 на а.с. 184 192). Відповідачка також з 27.10.2005р. є фізичною особою підприємцем з видом діяльності роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами в спец магазинах. Матеріалами справи встановлено, що 29 січня 2007 р. [PERSON] отримав в АКБ «ТАС-Комерцбанк» кредит в сумі 46000 (сорок шість тисяч) доларів США. Вказане кредитне зобов`язання було забезпечено іпотекою квартири [ADDRESS] , власниками якої були родичі позивача - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 21 травня 2007р. [PERSON] отримав споживчий кредит в ПАТ «Райфайзен Банк Аваль» в розмірі - 300\~000 (триста тисяч) доларів США. Майновими поручителями за цим договором виступили його батьки [PERSON] та [PERSON] . Окрім того, мати позивача [PERSON] передала в іпотеку Банку власний будинок [ADDRESS] . 07 травня 2008р. [PERSON] отримав кредит в ВТБ Банк в сумі 5303000 грн. (п`ять мільйонів триста три тисячі грн). Майновим поручителем за цим договором виступила його мати - [PERSON] . Вказані обставини підтверджуються відповідними судовими рішеннями та про що свідчать досліджені кредитні договори ( т.1 а.с. 128 136). Наведених обставин в судовому засіданні не заперечувала відповідач [PERSON] , як і не заперечувала того, що по кредитах в [PERSON] були заборгованості, які доводилося погашати на виконання ухвалених судових рішень (т. 1 а.с. 137 156). Відповідачка [PERSON] як видно з досліджених матеріалів справи, з 27.10.2005р. являється фізичною особою підприємцем з видом діяльності роздрібна торгівля годинниками та ювелірними виробами в спец магазинах (т.2 а.с. 151 154). [PERSON] по роду зайняття підприємницькою діяльністю укладалися договори оренди нежитлових приміщень ( т.2. а.с. 155-161) та договори надання інформаційних і консультативних послуг (т. 2 а.с. 162 163). Працюючи ФОП [PERSON] укладала і трудові договори з працівниками, що вбачається з досліджених доказів на а.с. 164, 165 т.2) та надавала довіреності ( т.2. а.с. 166-167). Як пояснила [PERSON] , вона у 2013 році як ФОП самостійно працювала з ювелірним домом [PERSON] , про що свідчить звіт про кредитні операції обігу коштів, досліджених на а.с. 176-198 т.2) та влітку 2013 році уклала договір про відступлення права вимоги з ТзОВ «ФК Фактор плюс» (т. 1 а.с. 93 101; 196 204), за яким до неї перейшло право вимоги грошових коштів на суму 5168799.33 грн. як основної суми боргу та 184481,67 грн. залишку боргу по відсотках, які їй в сумі більше одного мільйону погасив [PERSON] (т.1 а.с. 51 52). Тобто, судом установлено, що на момент укладання даного договору [PERSON] проживала однією сім`ю з [PERSON] , вони були обвінчані 17 липня 2011р. в церкві св.. Петра і [PERSON] , і проживали в фактичних шлюбних відносинах; відповідачка перебувала в стані вагітності із третьою дитиною, після народження якої [PERSON] визнав батьківство дівчинки та за три дні до її народження, [PERSON] написала заяву, що заборгованість за кредитним договором [PERSON] повністю погашена, внаслідок чого з Державного реєстру прав на нерухоме майно був виключений запис про державну реєстрацію обтяження (т.1 а.с. 51 52, 127). З пояснень [PERSON] вбачається, що договір наступного відступлення прав вимоги грошових зобов`язань за фінансовим кредитом з ТОВ «Фінансова компанія «Фактор плюс» був ним укладений в інтересах сім`ї, із метою заощадження грошових коштів в сумі понад 6\~000\~000 грн. Аналіз досліджених вище доказів спростовують доводи відповідачки [PERSON] в частині того, що вона реально викупила борг [PERSON] за 1000000 грн., а через декілька днів [PERSON] повернув їй заборгованість 6000000 грн., частину з яких вона вклала у бізнес, а інша частина була витрачена на придбання житлового будинку по [ADDRESS] та земельної ділянки в м. Чернівцях. 06 червня 2012р. між продавцем [PERSON] та [PERSON] був укладений Попередній договір на придбання житлового будинку та земельної ділянки площею 0,0600 га, кадастровий номер 7310136300:18:004:0194 за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до п. 5 Попереднього договору, Покупець [PERSON] зобов`язалась оплатити Продавцю [PERSON] вартість об`єкта продажу 2\~320\~000, грн. (два мільйони триста двадцять тисяч грн.), що еквівалентно 290\~000 (двісті дев`яносто тисяч) доларів США. Відповідно до пункту 6 Попереднього договору [PERSON] передала продавцю до підписання даного договору в якості авансу 80\~000 грн., що еквівалентно 10\~000 доларів США. (т.1 а.с.10). 01 грудня 2016р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір купівлі продажу земельної ділянки площею 0,0600 га, кадастровий номер 7310136300:18:004:0194 за адресою: [ADDRESS] ., тобто більше ніж через 4 роки (т. 1 а.с. 11- 14). При цьому, суд надає критичну оцінку поясненням відповідача про те, що укладений між нею і [PERSON] попередній договір не мав ніякого значення для основного договору та спростовується з огляду на наступне. Попередній Договір від 06 червня 2012р. п. 1 передбачав, що Основний договір мав бути укладений в строк до 06 червня 2015р., що не відповідає вставленим обставинами. Основний договір на житловий будинок (т.1 а.с. 11-14). Сторонами була погоджена вартість об`єкту купівлі продажу за 2\~320 000 грн., що еквівалентно 290\~000 доларів США. На момент же укладання Попереднього договору від 06 червня 2012р, продавець отримав аванс в сумі 80\~000 грн., що було еквівалентно 10\~000 доларів США. Після укладення Попереднього договору від 06 червня 2012р. сторони розпочали ремонт будинку, після закінчення якого спільно перейшли проживати в нього. 25 січня 2013р. [PERSON] зареєструвалася в спірному будинку, що підтверджується відповідною сторінкою її паспорту та актом з місця проживання (т.1 .с. 53-54 і а.с. 46), тобто до укладення ще Основного договору купівлі продажу спірного будинку. Діти ж в будинку по [ADDRESS] зареєстровані не були, про що свідчать обставини викладені в акті КЖРЕП № 5 від 10.01.2018 р. і актом обстеження житлових побутових умов від 16.12. 2017 р. (т. 1 а.с. 46,47). Про спільне проведення ремонту і подальше проживання сторін разом з дітьми по [ADDRESS] свідчать, насамперед, досліджені докази придбання майна в будинок, а саме каміну з мармуру на суму 24.300 грн., столешні кухонної з мармуру на суму 15.900 грн. та їх встановлення на суму 40.000 грн., які були оплачені [PERSON] , а також оплачені останнім придбанні два кондиціонери та стабілізатор напруги на загальну суму 45884 грн., і їх встановлення ( т.1. а.с. 120-123), що в судовому засіданні не заперечувалося відповідачкою. Аналізуючи обставини щодо джерела походження грошових коштів, в частині заявлених вимог про спільне проживання однією сім`єю сторін та визнання їх спільною сумісною власністю житловий будинок по [ADDRESS] , Окрім наведеного, судом встановлено і те, що відповідно до заяви [PERSON] , який є чоловіком продавця спірного будинку - [PERSON] , повний розрахунок за проданий будинок був проведений саме [PERSON] , по домовленості з продавцями в період з 06 червня 2012р. по 01 грудня 2016р., після чого були фактично оформлені відповідні договори купівлі продажу житлового будинку і купівлі продажу земельної ділянки (т.1. а.с. 64, 10-14). Досліджені судом докази, надані сторонами в частині заявлених вимог відносно визнання недійсним договору комісії № 000755 від 21.12. 2017 року укладеного між [PERSON] та Першою регіональною товарною біржею, за яким комісіонер зобов`язався за дорученням комітента за комісійну плату вчинити за рахунок комітента від свого імені продаж автомобіля марки ARURA MDX 2011 року випуску білого кольору, кузов № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] та визнати недійсним Договір купівлі продажу транспортного засобу № 6374/17/000755від 21.12. 2017 року за яким Перша регіональна товарна біржа на підставі укладеного Договір комісії № 000755 від 21.12. 2017 року продала, а [PERSON] купив автомобіль, марки ARURA MDX 2011 року випуску білого кольору, кузов № [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , свідчать про наступне. 10 лютого 2017р. за [PERSON] було зареєстровано автомобіль марки ACURAMDX 2011 р.в. білого кольору кузов № [NUMBER] державний номер [NUMBER] , який 21 грудня 2017р. був відчужений Відповідачкою за Договором купівлі-продажу транспортного засобу №6374/17000755 від 21.12.2017р. На момент відчуження даного транспортного засобу було відкрито провадження по даній справі та ухвалою від 14 грудня 2017р. накладений арешт на вказаний вище транспортний засіб. 21 грудня 2017р [PERSON] достеменно знаючи про винесену ухвалу щодо забезпечення позову суддею, уклала попри заборону, із Першою Регіональною товарною біржою договір комісії №000755, за яким доручила Комісіонеру від свого імені вчинити продаж транспортного засобу марки ACURAMDX 2011 р.в. білого кольору кузов № [NUMBER] державний номер [NUMBER] т в той же день, 21 грудня 2017р. між Першою Регіональною товарною біржою та [PERSON] був укладений договір купівлі продажу транспортного засобу №6374/17/000755, за яким автомобіль марки ACURAMDX 2011 р.в. білого кольору кузов № [NUMBER] державний номер [NUMBER] був відчужений новому власника [PERSON] за 10100 грн. (десять тисяч сто грн.). Наведені докази містяться на а. с. 15-21 т.1 та в т. 2 на а.с. 43-50) Отже, договір комісії №000755 від 21 грудня 2017р. та Договір купівлі-продажу транспортного засобу №6374/17/000755 від 21 грудня 2017р були укладені всупереч вимог ст. 368, 369 ЦК України, так як цінне майно (автомобіль марки ACURAMDX 2011 р.в. білого кольору кузов № [NUMBER] державний номер [NUMBER] ) було відчужено на підставі цих договорів без згоди співвласника [PERSON] , що є підставою для визнання таких правочинів недійсними відповідно до положень частини першої статті\~203, частини першої статті\~205 ЦК України. Також, судом установлено, що договір купівлі-продажу транспортного засобу №6374/17/000755 від 21 грудня 2017р., на підставі якого Перша регіональна товарна біржа, яка діяла на підставі укладеного з [PERSON] договору комісії №00755, відчужила, а [PERSON] придбав спірний автомобіль марки ACURAMDX 2011 р.в. білого кольору кузов № [NUMBER] державний номер [NUMBER] був укладений без наміру створення правових наслідків, так як залишився в фактичному володінні і користуванні [PERSON] . Щодо фіктивності укладення договорів свідчить і той факт, що 21 грудня 2017р. (тобто в день купівлі даного транспортного засобу), [PERSON] видав нотаріальну довіреність на ім.»я матері відповідачки [PERSON] , якою остання уповноважується укладати договори позички, оренди, страхування, обміняти продати за ціну і на умовах за її розсудом даний транспортний засіб. Таким чином, [PERSON] , з метою штучного зменшення обсягу майна, що підлягає поділу, уповноважила комісіонера укласти договір купівлі продажу з метою створення видимості зміни власника даного транспортного засобу та при цьому, продовжує використовувати даний автомобіль, який, як пояснив позивач в судовому засіданні і дане було визнано відповідачем потрапив в ДТП в період судового розгляду справи, за участі старшого сина [PERSON] . Вищенаведені досліджені безпосередньо судом докази повністю узгоджуються з показами свідків. Так, допитані, відповідно, в якості свідків - [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що вони працюють продавцями-консультантами в ювелірному магазині розташованому по [ADDRESS] . На роботу їх приймав [PERSON] . Рішення по всім фінансовим питанням в магазині приймав [PERSON] . Періодично з метою оптимізації бізнесу вони укладали трудові договори з різними підприємцями або реєстрували власну підприємницьку діяльність. При цьому податки за них сплачував [PERSON] і саме він приймав рішення, в якій формі буде проходити їх співпраця. [PERSON] вони знають як дружину [PERSON] , яка приходила в магазин, вона як дружина власника могла зробити якісь зауваження по роботі, по оформленню вітрин, викладці товару, але підпорядковувались вони виключно [PERSON] . В листопаді 2017р. [PERSON] разом зі своєю сестрою [PERSON] прийшла в момент закриття магазину та вивезла весь товар. При цьому свідки відповідно, вказали, що були впевнені, що [PERSON] як дружина [PERSON] діє за його вказівкою. Свідок [PERSON] показала суду, що працює адміністратором в трьох ювелірних магазинах, фактичним власником яких є [PERSON] . Працює з ним з 2007р. Оформлена підприємцем і має договір про співпрацю з [PERSON] . Підтвердила, що всі фінансові та кадрові питання по роботі вирішував [PERSON] . [PERSON] знає як дружину Позивача. З метою оптимізації бізнесу працівники оформлювались на роботу, укладаючи трудові договори з родичами Позивача (його мамою, дружиною [PERSON] , її сестрою [PERSON] ). При цьому таке рішення приймав виключно [PERSON] і всі працівники саме його сприймали як керівника і виконували його вказівки. Крім того, пояснила, що [PERSON] разом з [PERSON] та дітьми проживав в спірному будинку, який був придбаний [PERSON] . Пояснила, що [PERSON] доручив їй сплачувати за комунальні послуги за цей будинок та давав їй на це кошти. Абонентські книжки розрахунків за водокористування та водовідведення, газопостачання, електроенергію та КЖРЕП №5 заповнені її рукою, вона за вказівкою [PERSON] здійснювала проплату за отримані послуги. В грудні 2017р., після того як [PERSON] пішов зі спірного будинку, свідок віддала [PERSON] абонентські книжки, які діяли на грудень 2017р., при цьому старі книжки так і залишились в неї. Свідок [PERSON] пояснила суду, що з 2015р. до грудня 2017р. вона працювала нянею молодшої дитини [PERSON] та [PERSON] . До цього свідок прибирала в будинку по Коперника, де також жили сторони. ЇЇ роботу оплачував [PERSON] . Відповідачка давала вказівки по господарству. Її робочий день починався в 11-00 годин і закінчувався в 20-00 годин шість днів на тиждень. Свідок стверджує, що до листопада 2017р. Позивач проживав в будинку [ADDRESS] однією сім`єю з [PERSON] , їх пов`язував спільний побут, в спільній кімнаті в гардеробній були речі Позивача, [PERSON] оплачував придбання речей (зокрема піаніно), вони разом ходили в гості, їздили на відпочинок. Свідок [PERSON] підтвердив, що надавав [PERSON] консультації з приводу ведення бухгалтерського обліку і звітності по бізнесу, який веде [PERSON] в ювелірних магазинах по [ADDRESS] та в магазині Депот в Чернівцях. Свідок за вказівкою [PERSON] допомагав в оформленні родичів [PERSON] - [PERSON] та деяких інших працівників як ФОПів, здавав за них звітність, діючи на підставі довіреностей. Це робилось за вказівкою Позивача як міра оптимізації бізнесу. Усі питання фінансові та організаційні по цим магазинам завжди вирішував [PERSON] . Свідок неодноразово приходив в будинок по [ADDRESS] до позивача для вирішення робочих питань. [PERSON] відкривав йому двері, запрошував на кухню, діставав при ньому із сейфу готівкові кошти. [PERSON] знає як дружину позивача, також бачив її в спірному будинку, як дружину позивача і хазяйку в домі. Жодних сумнівів в нього про те, що позивач і відповідач не проживають спільно в нього не було, він вважав сторін як подружжя, які спільно проживають і ведуть спільне господарство. Свідок [PERSON] пояснила, що з 01.01.2010р. вона працювала головним бухгалтером на ПП "Ушакова ВІП ГОЛД". Згодом вона надавала консультації з приводу ведення бухгалтерського обліку і звітності даного підприємства як консультант. Стверджує, що рішення про створення даного підприємства прийняв [PERSON] . При цьому засновником та керівником була зазначена його дружина [PERSON] . При цьому у [PERSON] була довіреність як від підприємства, так і від [PERSON] . Саме позивач, як фактичний власник і керівник здійснював керівництво діяльністю цього підприємства, приймав рішення по кадрових та по фінансових питаннях. Свідок [PERSON] пояснив суду, що знає сторін, знає обставини, за яких був придбаний спірний будинок, так як до придбання цього будинку він разом з [PERSON] приїжджав на нього дивитись. Будинок будувався під сім`ю [PERSON] і [PERSON] , у яких було 3-е дітей. На момент придбання ними будинку в 2012р. в середині була чорнова стяжка, не було екстер`єру. Позивач обговорював зі свідком обсяг та вартість необхідних ремонтних робіт. На думку свідка на роботи в будинку [PERSON] витратив ще близько 40\~000 доларів США. З нового 2013 року. сім`я проживала в спірному будинку. Позивач проживав в цьому будинку до листопада 2017р. В весною - літом 2017р. свідок приходив до Позивача в спірний будинок, обговорював з ним теплові конвектори, які Позивач мав намір встановити в будинку. [PERSON] також була дома. Свідок підтвердив, що ювелірний бізнес це бізнес позивача, так як він в свій час запрошував свідка ввійти в долю в цьому бізнесі, але свідок відмовився. Свідок пояснив, що він є власником приватної стоматологічної клініки, де лікувалась сім`я [PERSON] його дружина [PERSON] та їх діти. Лікування завжди оплачував [PERSON] . Жодних сумнівів в нього про те, що позивач і відповідач не проживають спільно як сім`я в нього не було. Свідок [PERSON] пояснив, що в 2012р. разом з [PERSON] дивився спірний будинок, який будувався для цієї сім`ї. Обговорював з позивачем вартість необхідних ремонтних робіт в будинку. [PERSON] в будинку проживав до листопада 2017р. В 2016р. свідок був на святкуванні 50-річчя [PERSON] в ресторані «Графська садиба». Відповідачка там також була, вела себе як любляча дружина, говорила тости. [PERSON] разом із [PERSON] неодноразово приїздили до нього гостювати в загородний дім, завжди сприймав останніх як подружжя, сім`ю. Також, зазначив, що йому відомі обставини придбання автомобіля марки ACURAMDX 2011 р.в. білого кольору кузов № [NUMBER] державний номер [NUMBER] . Автомобіль придбав [PERSON] для дружини [PERSON] . На той момент вони проживали однією сім`єю. Застосовані норми права Згідно ст.3 ч.2 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Статтею 60 СК України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами однієї сім`ї є факт спільного проживання, ведення спільного господарства, наявність спільних витрат, купівлі майна для спільного користування, участі у витратах на утримання житла, його ремонт, наявність інших обставин, які підтверджують реальність сімейних відносин (рішення Конституційного Суду України\~від 03 червня 1999 року № 5-рп/99). У відповідності до постанови Пленуму Верховного Суду України пункт 20\~ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~судам роз`снено, що при застосуванні\~статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із статті 368 ч.4 ЦК України\~майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Таким чином судом встановлено, що будинок [ADDRESS] , придбана сторонами під час спільного проживання без реєстрації шлюбу. Відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України якщожінка та чоловікпроживаютьоднієюсім`єю, але не перебувають у шлюбіміж собою або в будь-якомуіншомушлюбі, майно, набуте ними за час спільногопроживання, належитьїм на правіспільноїсумісноївласності, якщоінше не встановленописьмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8\~цього Кодексу. Відповідно до положень глави 8 Сімейного Кодексу України, зокрема ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 69 Сімейного кодексу України встановлено, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно статті 70 Сімейного кодексу Україниу разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При цьому майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речіприсуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ст. 65 ч. 3 СК України, для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до\~ст.41 Конституції України,\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом ст.1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до п. 44 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кіган проти Ірландії» №16969/90 від 26.05.1994 року «…поняття «сім`я» не обмежується виключно відносинами, заснованими на шлюбі і може включати інші de factо «сімейні узи», коли сторони живуть спільно поза шлюбом…».\~Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема, права спільної сумісної власності на майно відповідно до\~ст. 74 СК України. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки або чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, поширюються положення\~глави 8 СК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у\~статті 60СК України\~закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і\~стаття 368 ЦК України. У рішенні по справі «Джонстон та інші проти Ірландії» від 18.12.1996 року №6/1985/92/139 Європейський суд з прав людини зазначив, що особи, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мають право на захист, незважаючи на те, що їх зв`язок існує поза шлюбом, що забезпечуватиме дотримання ст. 8 Конвенції, яка передбачає право на повагу до сімейного життя. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з господарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Як роз`яснено у п. 20\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при застосуванні\~ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Щодо заявлених вимог про визнання договорів недійсним, суд із урахуванням досліджених доказів в їх сукупності, -з`ясованих в засіданні обставин приходить до наступного. За змістом п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Презумпція правомірності правочину встановлена законодавцем у ст. 204 ЦК України. Відповідно до цієї правової норми правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до змісту ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання його стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу саме в момент вчинення правочину. Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю (ст.216 ЦК України). Відповідно до ст. 1011 ЦК України за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Відповідно до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Передбачено ст. 369 ч. 4 ЦК України, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним, що узгоджується з правовим висновком викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч.1 ст.235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. В п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що за удаваним правочином (стаття 235 ЦК) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Згідно з ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд, враховуючи вказані вище факти, вважає, що позивачем позов доведений. Вирішуючи позовні вимоги щодо стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат, суд виходить з наступного. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат згідно\~ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати по сплаті судового збору в сумі 2305 грн. 20 коп. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Висновки На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved