Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про припинення права власності на частку майна, в обґрунтування якого зазначила, що позивач є власником 5/12 частки житлового будинку [ADDRESS] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою 24.03.1970 за р. № 1-1790 (1/6 частка) та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Запорізькою районною державною нотаріальною конторою 27.05.2014 за р. № 528 (1/4 частка), інша 1/12 частка житлового будинку [ADDRESS] успадкована відповідачем по справі після смерті [INFO] рідної сестри позивача та матері відповідача - [PERSON] , що підтверджується рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 08.11.2010. В житловому будинку [ADDRESS] проживає лише позивач. З 2002 року й по теперішній час відповідач в будинку не проживає, не проводить поточний ремонт для збереження жилого стану будинку, комунальні послуги не сплачує за належну йому 1/12 частку в житловому будинку. Порядок користування житловим будинком [ADDRESS] між позивачем та відповідачем не встановлювався, оскільки позивач фактично займає позначену в технічному паспорті на будинок - квартиру під [ADDRESS] жилою площею - 19,6 кв.м., допоміжною 26,2 кв. м., яка є ізольованою з окремим входом та на яку на ім`я позивача зареєстрований особистий рахунок на сплату за світло, водопостачання. Позивач зазначає, що відповідач, окрім не проживання у спірному будинку, не проводить поточні ремонти для збереження жилого стану будинку, а стан будинку на теперішній час є вкрай аварійним та потребує негайного ремонту. Питання про поділ будинку між позивачем та відповідачем в натурі не ставилося, оскільки жила та загальна площа житлового будинку не дозволяє поділити його між позивачем та відповідачем, з причини того, що на частку відповідача припадає лише 1,63 кв.м. та 2,18 кв.м. загальної площі, проте по нормам ДБН повинно припадати на одну особу не менш 30 кв.м. Тому відповідач за його добровільної згоди отримав від позивача грошову компенсацію у сумі 20000 гривень за 1/12 частку житлового будинку [ADDRESS] , що вбачається з розписки складеної у присутності свідків 17.08.2007, тому позивач змушена звернутися до суду з позовом про припинення права власності відповідача на частку у майні. Позивач до суду не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, позов підтримує та прохає задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини своєї неявки суд не повідомив, хоча належним чином був повідомлений про день, час та місце слухання справи та не подав відзив, тому на підставі ст.ст.223, 280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), проти чого не заперечив позивач у заяві. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, не здійснюється. Оскільки учасники справи у судове засідання не з`явились, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши надані докази, з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Судом встановлено, що позивач є власником 5/12 частки житлового будинку [ADDRESS] згідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Четвертою Запорізькою державною нотаріальною конторою 24.03.1970 за р. № 1-1790 (1/6 частка) та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Запорізькою районною державною нотаріальною конторою 27.05.2014 за р. № 528 (1/4 частка). Відповідач після смерті матері - [PERSON] , померлої [INFO] , успадкував спадкове майно у вигляді 1/12 частки житлового будинку [ADDRESS] згідно до рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 08.11.2010. Судом встановлено, що відповідач в житловому будинку [ADDRESS] з 2002 року не проживає, не сплачує будь-які витрати по його утриманню та не має бажання надалі користуватися належною часткою в будинку. Відповідно до ст. 322 ЦК України, вбачається, що власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. Проте, судом встановлено, що відповідач за власної ініціативи отримав від позивача грошову компенсацію своєї частки в житловому будинку [ADDRESS] у сумі 20000 грн., що підтверджується розпискою, яка знаходяться в матеріалах справи. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу «Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення»), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. У відповідності до ч. 1 ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майна є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Отже, зважаючи на те, що на частку відповідача припадає лише 1,63 кв.м. та 2,18 кв.м. загальної площі, що не позволяє виділити її в натурі, оскільки на кожну особу по нормам ДБН повинно припадати не менш ніж 30 кв.м., тому згідно до встановлених нормативів, частка відповідача є замалою та незначною, відтак суд вважає, що припинення право власності відповідача на належну йому 1/12 частки в зазначеному житловому будинку в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] не завдає істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї, тим паче, що він добровільно та за власним бажанням вже отримав грошову компенсацію від позивача. У відповідності до ст. 183 ЦК України, подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення. Неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Згідно пункту 12 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у правах за позовами про захист права приватної власності" при визначенні грошової компенсації, суд повинен виходити з того, що вартість спірного майна визначається за погодженням сторін, а за його відсутності - за дійсною вартістю майна на час розгляду спору. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 4 жовтня 1991 року № 7 (з подальшими змінами та доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку/квартирі, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку/квартири з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. При неможливості виділу частки в натурі власнику, що виділяється, присуджується грошова компенсація. Вказане вище положення Постанови Пленуму Верховного суду України було прийняте з метою врегулювання ряду спорів, ще до того як набув чинності 1 січня 2004 року Цивільний Кодекс України, яким затверджено норму ч. 1 ст. 365 ЦК України, яка передбачає припинення права особи на частку у спільному майні за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, саме за тих умов, які зазначені в зазначеній вище Постанові Пленуму Верховного суду України, тобто яка на сьогоднішній день знайшла своє законодавче затвердження та врегулювання цього роду суспільно-правових відносин між співвласниками з приводу припинення права спільної часткової власності за умов, що чітко передбачені ч.1 ст. 365 ЦК України. Згідно ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Сукупність зазначених обставин у відповідності з ч. 1 ст. 365 Цивільного кодексу України є підставою для припинення права за кожним з відповідачів на їх частку у спільній квартирі за рішенням суду. Реалізовуючи свої права, позивач звернулася до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню та вважаються встановленими. Відповідно до ст. 365 ЦК України право на частку майна може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною та не може бути виділена в натурі; спільне володіння та користування майном є неможливим. Відповідно до ст. 358 ЦК України у разі неможливості спільного користування майном, один з співвласників має право вимагати від інших співвласників матеріальну компенсацію за свою частку в майні в спільній власності. Отже, суд вважає можливим припинення права власності [PERSON] на належну йому 1/12 частку в житловому будинку [ADDRESS] шляхом отримання ним грошової компенсації та визнання права власності за позивачем на 1/12 частку будинку, оскільки компенсація співвласнику здійснена за його згодою.

Outcome: approved