Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про захист прав споживача шляхом стягнення заборгованості за договором позики. Ухвалою Деснянського районного суму м. Києва від 05.07.2019 відкрито провадження по цивільній справі. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що 28.04.2016 між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестеційно-розрахунковий центр» укладено договір № 980-028-000230000. За пунктом 8.3 Договору сторони дійшли згоди, що даний Договір є договором позики, а тому взаємовідносини сторін регулюються статтями 1046-1053 ЦК України. За умовами вказаного договору позивачка з дати укладення договору передала у власність ТОВ «Інвестиційно-розрахунковий центр» грошові кошти у сумі 68 000грн зі строком користування на 183 дні по 27.10.2016. Відповідач кошти за договором у визначений договором час позивачу не повернув. У зв`язку з викладеним позивач просить суду стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» на користь [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 111361,26грн з яких: 68000грн - розмір позики; 10771,20грн - відсотки за позикою; 25663,66грн - інфляційні збитки; 6926,40грн - три відсотка річних. Позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. 03.03.2020 до суду надійшла заява від позивача [PERSON] про розгляд справи за її відсутності, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить задовольнити. Представник відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Інвестиційно-розрахунковий центр» в судові засідання на з`явився, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи, однак судова повістка повернулася до суду з відміткою - «за закінченням терміну зберігання». Відповідачем не подано заяви про розгляд справи за його відсутності та не подано відзиву на позовну заяву. У зв`язку з цим відповідача було повідомлено через офіційний сайт веб-портал «Судова влада України». Відповідно до ч. 6 ст. 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, разом з копіями відповідних документів надсилається на офіційну електронну адресу відповідного учасника справи, у випадку наявності у нього офіційної електронної адреси або разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення у випадку, якщо така адреса відсутня, або через кур`єрів за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи. Згідно п.2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. У зв`язку з чим, суд вважає за необхідне розглянути справу без участі відповідача, виходячи з вимог ст.128 ЦПК України та рішення Конституційного суду України від 13.12.2011 року № 17-рп/2011, згідно яких в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі за адресою, вказаної в матеріалах справи (зокрема, позовна заява), вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та постановити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши пояснення учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 28.04.2016 між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Інвестеційно-розрахунковий центр» укладено договір № 980-028-000230000. Відповідно до пункту 1.1 договору № 980-028-000230000 від 28.04.2016, [PERSON] передає Товариству з обмеженою відповідальністю «Інвестеційно-розрахунковий центр» у власність кошти в розміру, порядку та на строк, передбачені цим Договором, Товариство з обмеженою відповідальністю «Інвестеційно-розрахунковий центр» зобов`язується повернути кошти [PERSON] та виплатити проценти, в порядку та на умовах, встановлених цим Договором. Згідно із пункту 8.3 договору № 980-028-000230000 від 28.04.2016 сторони дійшли згоди, що даний Договір є договором позики, а тому взаємовідносини сторін регулюються статтями 1046-1053 ЦК України. Пункт 1.2 договору № 980-028-000230000 від 28.04.2016 та платіжне доручення №7023661 від 28.04.2016 встановлюють, що [PERSON] передала Товариству з обмеженою відповідальністю «Інвестеційно-розрахунковий центр» суму коштів 68000,00грн, зі строком користування на 183 дні по 27.10.2016. Відповідно до пункту 2.1 договору № 980-028-000230000 від 28.04.2016, нарахування процентів за весь час користування коштами здійснюється з дня, що є наступним за днем надання коштів відповідачу, до дня, який передує дню закінчення строку користування коштами. Згідно із пунктів 4 та 2.1 договору № 980-028-000230000 від 28.04.2016 проценти за користування коштами визначено у розмірі 31,68%. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Суд вважає встановлений факт, що між сторонами у справі укладений договір позики. Статтею 1046 ЦК України встановлено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Стаття 1047 ЦК України визначає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: "Якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк." Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов`язання або односторонню зміну його умов. Позичальник - відповідач у справі свої зобов`язання за договором позики належним чином не виконував у зв`язку з чим виникла заборгованість в розмірі 111361,26грн з яких: 68000грн - розмір позики; 10771,20грн - відсотки за позикою; 25663,66грн - інфляційні збитки; 6926,40грн - три відсотка річних. Суду не надано доказів іншого розміру боргу відповідача перед позивачем. Відповідач порушив вимоги ст. 530 ЦК України, відповідно до якої, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк, тобто згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Відповідно до статей 1049, 1950 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позику та якщо він своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України. Як зазначено у ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Також, відповідно до ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», передбачено, що у разі коли виконавець прострочує виконання надання послуг згідно з договором, за кожен день прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості послуги. У зв`язку із викладеним вище, суд дійшов висновку про те, що вимоги [PERSON] є обґрунтованими та доведеними, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. Позивачка [PERSON] є споживачем фінансових послуг, зокрема учасником фінансових послуг у сфері залучення коштів, а тому звільнена від сплати судового збору. На підставі ст.141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь держави судові витрати в розмірі 1113,26грн.

Outcome: approved