Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-09 00:00:00

Позивач [PERSON] та [PERSON] з 01 січня 2004 року по день смерті чоловіка - [INFO] року проживали однією сім'єю без реєстрації шлюбу, про що Мурованокуриловецьким районним судом 14 листопада 2013 року постановлено рішення, яке 26 листопада 2013 року набрало чинності. Цим же рішенням за [PERSON] визнано право спільної сумісної власності на автомобіль ВАЗ-210994-20, 2008 року випуску, № кузова [NUMBER], номерний знак [NUMBER]. Після смерті власника [PERSON], автомобіль було відчужено за довіреністю [PERSON] своєму сину [PERSON]. Вважаючи відчуження автомобіля та його утримання у [PERSON] незаконними, [PERSON] заявила до суду вимогу про вилучення ТЗ із незаконного володіння [PERSON] та повернення його їй, а також просить визнати недійсним і скасувати свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу на [PERSON] Крім того, [PERSON] та [PERSON] за період спільного проживання на прізвище останнього мали у ПАТ КБ "ПриватБанк" договори вкладу від 17 липня 2008 року та від 03 травня 2012 року. Позивач на підставі ст.. 74 СК України просить визнати право спільної сумісної власності на ці грошові вклади. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала свою позовну вимогу, та суду пояснила, що вона з червня 2001 року проживали однією сім'єю зі [PERSON], мала спільний з ним бюджет, за домовленістю між собою вони придбавали майно для спільного користування, доглядали один одного та у всьому допомагали. Рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 14 листопада 2013 року було встановлено факт проживання їх однією сімєю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по день смерті чоловіка - [INFO] року, а також визнано право спільної сумісної власності на певне рухоме майно, в тому числі й на автомобіль ВАЗ-210994-20, номерний знак [NUMBER]. Під час розгляду тієї цивільної справи представником відповідача була надана ксерокопія свідоцтва про реєстрацію 03 вересня 2013 року автомобіля на [PERSON]. Перереєстрація ТЗ була здійснена за довіреністю, виданою [PERSON] своїй дочці [PERSON], на користь сина останньої уже після смерті довірителя, тобто в момент, коли дія довіреності уже припинилася. Вважає, що дії [PERSON] є незаконними, а свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу має бути скасованим, відтак, утримання автомобіля у [PERSON] є незаконним, а тому він має бути повернений їй - [PERSON] Крім того, за час їх спільного проживання зі [PERSON], вони заощаджували кошти, які заробляли спільною працею, і ставили їх на депозитні вклади. Так згідно договору банківського вкладу від 17 липня 2008 року на ім'я [PERSON] поточна сума станом на 17 грудня 2013 року становить 6434 гривні 72 копійки, а згідно договору банківського вкладу від 03 травня 2012 року на ім'я [PERSON] - поточна сума станом на 17 грудня 2013 року становить 11605 гривень 13 копійок. Вона просить визнати за нею право спільної сумісної власності на ? кожного грошового вкладу. Відповідач [PERSON] та його довіритель [PERSON] (а.с. 125), а також відповідач [PERSON] в судовому засіданні заявили, що вони вважають, що гроші, накопичені на вкладах на ім'я [PERSON] мають бути використані на пам'ятник на могилі останнього. Щодо спірного автомобіля, - вважають, що, оскільки його фактично забрала собі [PERSON], - вона має сплатити [PERSON] половину його вартості. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON], у судовому засіданні позовні вимоги не визнали і суду пояснили: Між [PERSON] та покійним [PERSON] були скоріше добросусідські стосунки, а ніж правовідносини чоловіка та дружини. Вони весь час були зареєстровані і фактично проживали за різними адресами, кожен у своєму господарстві тримав худобу і мав окремо один від одного дохід від ведення домашнього господарства. Вважають, що вклади, зроблені на прізвище [PERSON] належали йому особисто, оскільки і [PERSON] робила в той же час вклади на своє прізвище. Крім того, [PERSON] самовільно на власний розсуд використала 18 тисяч гривень із пенсійних рахунків [PERSON] Погоджуючись із тим, що, можливо, [PERSON] і не мала права перереєстровувати після смерті власника автомобіль на свого сина, вважають неправомірною вимогу [PERSON] до [PERSON] про витребування майна із незаконного володіння. По-перше, за [PERSON] визнано право власності лише на ? автомобіля, по-друге, право на частку в цьому автомобілі мають і спадкоємці [PERSON], в тому числі і [PERSON], у якої і перебуває в даний час автомобіль. Відповідачі [PERSON] в судове засідання не з'явився, оскільки, зі слів матері - відповідача [PERSON], перебуває на службі на Сході України. Ухвалою суду від 26 травня 2014 року було вирішено розглядати справу за його відсутності. Розглянувши справу у судовому засіданні, заслухавши думки учасників процесу, дослідивши та оцінивши подані сторонами докази, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного: Судом встановлено, що на підставі рішення Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 14 листопада 2013 року у справі № 139/948/13-ц, яке набрало чинності 26 листопада 2013 року, встановлено факт проживання [PERSON] зі [PERSON], який помер [INFO] року, однією сім'єю без реєстрації шлюбу з 01 січня 2004 року по [INFO] року (а.с. 10-11). Вищезазначеним судовим рішенням також визнано за [PERSON] право спільної сумісної власності на автомобіль марки ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску, синього кольору, реєстраційний номер [NUMBER] та інше рухоме майно. Як передбачено ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд оцінює пояснення відповідача [PERSON] щодо добросусідських відносин між [PERSON] та її батьком [PERSON] як спосіб захисту своїх інтересів, але не сприймає їх як належний доказ. Позивач довела довіреністю (а.с. 13), карткою перереєстрації (а.с. 17), заявою про реєстрацію (а.с. 15) та свідоцтвом про реєстрацію ТЗ (а.с. 19), що автомобіль ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску, синього кольору, номер кузова [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER], на який за нею визнано право спільної сумісної власності, 03 вересня 2013 року перереєстровано на відповідача [PERSON]. Такий факт не заперечила відповідач [PERSON], в тому числі пояснивши, що за життя її батько [PERSON] мав на меті подарувати її сину [PERSON] автомобіль ВАЗ 210994-20. Тому, коли батько помер, вона вирішила скористатися довіреністю і відчужити автомобіль на користь свого сина. Отже, перереєстрація автомобіля була проведена на підставі Довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу [PERSON] 30 липня 2011 року (а.с. 13) та зареєстровано в реєстрі за № 1209, згідно якого уповноважено [PERSON] розпоряджатися (продати за ціну та на умовах на власний розсуд) від імені [PERSON] належним йому транспортним засобом ВАЗ 210994-20, 2008 року випуску, синього кольору, номер кузова [NUMBER] реєстраційний номер [NUMBER]. Згідно зі ст.ст. 237, 244 ЦК України довіреність - це письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами, ґрунтується на договорі та визначає правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов'язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Строк довіреності встановлюється у довіреності. Якщо строк довіреності не встановлений, вона зберігає чинність до припинення її дії (ч. 1 ст. 247 ЦК України). Представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність (п. 6 ч. 1 ст. 248 ЦК України). Довіритель за договором доручення [PERSON] помер [INFO] року. Таким чином і довіреність, видана ним [PERSON] припинила чинність із [INFO] року. Частиною 1 ст. 215 ЦК передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України - зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Вчинивши правочин - перереєстрацію транспортного засобу зі [PERSON] на [PERSON] на підставі довіреності, що припинила свою чинність, [PERSON] порушила положення Цивільного кодексу України про чинність довіреності, вчинила правочин поза волею власника, оскільки власник у момент вчинення правочину припинив правоздатність (ч. 4 ст. 25 ЦК України). Правочин, недійсність якого встановлена законом, є нікчемним правочином. У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Отже, правочин - перереєстрація транспортного засобу - є нікчемним, а тому і юридичні наслідки - виникнення права власності у [PERSON] - не можуть настати, а, відтак, підлягає скасуванню свідоцтво серії [NUMBER] про реєстрацію транспортного засобу - автомобіля ВАЗ-210990, рік випуску 2008, реєстраційний номер [NUMBER], - видане Вінницьким ВРЕР УДАІ УМВС України у Вінницькій області, дата реєстрації 03 вересня 2013 року на [PERSON]. Як встановлено, право спільної сумісної власності на автомобіль ВАЗ-210994-20, рік випуску 2008, № кузова [NUMBER], реєстраційний номер [NUMBER] (після перереєстрації реєстраційний номер [NUMBER]), рішенням Мурованокуриловецького районного суду від 14 листопада 2013 року, яке 26 листопада 2013 року набрало чинності (а.с. 10-11), визнано за [PERSON] За змістом статтей 316, 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. З врахуванням положень ч. 1 ст. 325 ЦК України, [PERSON] є суб'єктом права приватної власності. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності (ч. 1 ст. 386 ЦК України). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним, що передбачено ст. 387 ЦК України. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] безпідставно заволодів майном, власником якого є, в тому числі, [PERSON], правовстановлюючий документ на його прізвище на це майно визнається цим рішення недійсним. Таким чином, вимога позивача про витребування майна з володіння [PERSON] відповідає правовідносинам, що виникли, і заявлена до особи, яка має відповідати за цією вимогою. Відповідач [PERSON] заявляє про неправомірність частини позовної вимоги про витребування автомобіля з чужого незаконного володіння, оскільки вона є спадкоємцем другого співвласника спірного автомобіля, вважає, що має право на його частину і в даний час автомобіль утримується в її господарстві. Такі заперечення відповідача [PERSON] суд не приймає як доказ, на якому має ґрунтуватися судове рішення. Зокрема, в порушення вимог ч. 1 ст. 60 ЦК України, відповідач [PERSON] не довела своє право спільної сумісної власності на спірний автомобіль чи своє право на спадщину у цьому автомобілі. Щодо вимоги [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності на грошові вклади, суд вважає, що вона також підлягає до задоволення. Рівність прав і обов'язків у шлюбі та сім'ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України. Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України). Таке право також передбачено ч. 3 ст. 368 ЦК України. Так, згідно відповіді Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приват Банк» від 10 грудня 2013 року (а.с. 20) у померлого [PERSON] у Мурованокуриловецькому відділенні Вінницької філії ПАТ КБ «Приват Банк» були відкриті: договір банківського вкладу (депозиту) № SAMDN25000703913706 від 17.07.2008 року, рахунок - [NUMBER] Сума на рахунку станом на 17.12.2013 року - 6434,72 гривні; договір банківського вкладу (депозиту) № SAMDN26000725397113 від 03.05.2012 року, рахунок - [NUMBER] Сума на рахунку станом на 17.12.2013 року - 11605,13 гривні. Відповідно до статті 74 Сімейного кодексу України якщо жінка та чоловік проживають однією сім'єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. Відповідно до п.23 постанови № 11«Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СКУ, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов'язальними правовідносинами, тощо. Таким чином, у судовому засіданні встановлено, що договори банківського вкладу (депозиту) були укладені [PERSON] , зокрема 17 липня 2008 року та 03 травня 2012 року, тобто у період проживання його однією сімєю без реєстрації шлюбу з [PERSON] (з 01.01.2004 по 20.07.2013 року), а тому вимога позивача про визнання за нею права спільної сумісної власності на грошові вклади підлягає до повного задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. В цьому позові позивач об'єднала дві позовні вимоги: до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання майна об'єктом спільної сумісної власності та до [PERSON] про вилучення майна з незаконного володіння. Позовні вимоги оплачені відповідно до підпунктів 1.1 ч. 2 ст. 4 та 1.2. ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» по 244 гривні кожна (а.с. 1 та 1а). З врахуванням положень ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір», Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік», мінімальна ставка судового збору за кожною позовною вимогою [PERSON] становила 243 гривні 60 копійок. Таким чином, на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України зі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] солідарно підлягають стягненню на користь [PERSON] судові витрати, понесені нею при зверненні в суд з позовом, в сумі 243 гривні 60 копійок, із [PERSON] - 243 гривні 60 копійок.

Outcome: approved