Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із заявою, в якій зазначила, що [INFO] року в місті Макіївка померла її мати -[PERSON]. Це сталось на тимчасово окупованій території Україні та там же було отримане лікарське свідоцтво про смерть. З цієї причини вона позбавлена можливості отримати свідоцтво про смерть в органах РАЦС, оскільки цей орган не приймає документів, виданих на тимчасово окупованій території. Тому заявниця вимушена звернутися до суду із заявою про встановлення факту смерті. Просила встановити факт смерті її матері [PERSON] в місті Макіївка [INFO] року. Заявниця [PERSON] в судовому засіданні доводи заяви підтримала та просила її задовольнити. Будучи допитаною як свідок за її згодою в порядку ст.62 ЦПК України [PERSON] суду пояснила, що її мати мешкала в місті Макіївка окремо від неї. На початку березня 2017 року її мати впала та через стан здоров"я вона забрала її до себе. Разом з чоловіком вони доглядали матір, консультували її у лікарів, оскільки від госпіталіцації мати категорично відмовилась. В травні 2017 року стан здоров"я матері погіршився та [INFO] року її мати померла. Похованням займались вона та її чоловік, мати похована на кладовищі в м.Макіївка. Представник заінтересованої особи - Центрального районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану до суду не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за відсутності представника цього органу. Суд, вислухавши пояснення заявника, допитавши свідка та дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про задоволення заяви з наступних відстав. Згідно ч. 1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Судом встановлено, що заявниця [PERSON], [INFO] народження, є донькою [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження [NUMBER], виданим міським ЗАГС м. Єнакієво Донецької області. Зміна прізвища заявниці після укладення шлюбу підтверджується свідоцтвом про реєстрацію шлюбу [NUMBER]. (а.с.7,8) На підтвердження своїх доводів та пояснень заявниця надала довідку про смерть, з якої вбачається, що [PERSON] померла [INFO] року в місті Макіївка та причиної її смерті зазначено: хронічна серцево-судинна недостатність, ішемічна хвороба серця, атеросклеротичний кардіосклероз, гіпертонічна хвороба 2 ст.. Свідок [PERSON] в суді показав, що він є чоловіком заявниці, а померла [PERSON] була його тещею. 03 березня 2017 року [PERSON] впала в себе вдома та після цього вони з дружиною забрали її до себе додому та надавали необхідний догляд, привозили на консультацію лікарів. [INFO] року [PERSON] померла в них вдома в м.Макіївка. Він особисто отримував медичний документ про смерть та займався організацією поховання. Категорично підтвердив суду, що [PERSON] померла в місті Макіївка [INFO] року та похована на кладовищі в місті Макіївка. Місто Макіївка Донецької області згідно Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1085 від 07.11.2014 року входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Оцінюючи довідку про причину смерті в сукупності з іншими дослідженими судом доказами, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини, є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). З листа про відмову у проведення державної реєстрації народження № 673/15.5-106 від 08.08. 2017 року слід, що [PERSON] відмовлено у державній реєстрації смерті [PERSON], оскільки на підтвердження факту смерті надано документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ від 08.08.2006 року. Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території істотно обмежені, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. За таких обставин у інший спосіб, крім як за рішенням суду, заявник не зможе реалізувати свої права, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви у повному обсязі та встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved