Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-22 00:00:00

Позивач 24.09.2014 року звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку, посилаючись на те, що згідно договору купівлі-продажу від 26.12.2013 року купив, а [PERSON], яка також діяла від імені свого колишнього чоловіка [PERSON] продала квартиру [ADDRESS]. Колишній співвласник квартири [PERSON] в період з 2009 року по теперішній час у квартирі не проживає, будь-які речі його у квартирі відсутні, однак місце проживання [PERSON] на даний час залишилось зареєстроване у належній на праві власності позивачу квартирі.У зв'язку з вищевикладеним, [PERSON] просить суд: визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Позивач в судове засідання не з'явився, надавши суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує та просить суд розглянути справу у його відсутність (а.с.42). Відповідач в судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причина неявки суду не відома (а.с.40,41). У зв'язку із неявкою сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає за необхідне заяву задовольнити, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу квартири від 26.12.2013 року, [PERSON], що діяла зі згоди її колишнього чоловіка [PERSON] передала у власність [PERSON] трикімнатну квартиру під [ADDRESS], загальною площею 61,2 кв.м., житловою площею 35,00 кв.м. (а.с.6-9). Право власності [PERSON] на вищевказану квартиру зареєстровано та підтверджується витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 10-11). У відповідності до ч.4 ст.334 ЦК України, якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Отже, право власності на квартиру [ADDRESS] від [PERSON] та [PERSON] перейшло до [PERSON] в момент реєстрації правочину, а саме 26.12.2013 року. Вимоги позивача , щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, обґрунтовані, оскільки, частиною першої статті 316 ЦК України встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). При цьому згідно статті 346 ЦК України право власності припиняється, зокрема, в разі відчуження власником свого майна. Тобто, після укладення договору купівлі-продажу між сторонами право власності на спірну квартиру перейшло від відчужувача [PERSON] та [PERSON] набувачу [PERSON], тобто право власності [PERSON] та [PERSON] на вищевказану квартиру припинилось. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Отже як вбачається з матеріалів справи відповідач не є членом сім`ї позивача, його право власності на квартиру припинилося укладенням договору купівлі-продажу, не проживає у квартирі з 2009 року, що підтверджується актом від 13.05.2013 року та довідкою від 24.09.2014 року (а.с.21,22), а своєю реєстрацією у спірній квартирі порушує право позивача як власника на користування та розпорядження його майном, захист, якого передбачений ст. 391 ЦК України. Конституцією України (ст. 41] та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Таким чином, не зняття з реєстрації попереднього власника квартири порушує право власності дійсного власника, тобто позивача. Положеннями ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Враховуючи вищевикладене, а саме зареєстроване у встановленому порядку право власності позивача на квартиру, ту обставину, що попередній власник квартири не проживає в ній з 2009 року, а також що рішення суду є самостійною підставою для зняття з реєстрації, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. На підставі викладеного та

Outcome: approved