Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

Позивач 31.08.2020 року звернулася до Нікопольського міськрайонного суду Дніпропетровської області з зазначеним вище позовом, посилаючись на наступні обставини. Вона є рідною матір`ю [PERSON] , відповідача по даній справі. [INFO] її донька народила сина - [PERSON] . Оскільки відповідач на час народження дитини у шлюбі не перебувала, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень булл здійснено за вказівкою матері, згідно ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України. Хто є батьком [PERSON] , їй не відомо, з самого народження дитини вона його не бачила. На даний час відовідач веде аморальний спосіб життя, Мешкає разом з різними співмешканцями, умов для проживання дитини не створено, місця для його відпочинку, підготовки уроків та проведення дозвілля за адресою мешкання відповідача немає. Вихованням та утриманням своєї дитини відповідач не займається. Не зважаючи на її багаточисленні розмови з відповідачем, а також на профілактичні бесіди Служби у справах дітей та інспекторів сектору ювенальної поліції, своє ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню та матеріальному утриманню сина відповідач не змінює. Протягом останніх двох років малолітній [PERSON] проживає разом з нею та її чоловіком [PERSON] , дідусем [PERSON] , у квартирі у [ADDRESS] , що належить їй на праві вланості. Вона намагається максимально забезпечувати всі потреби дитини, займається його вихованням, проявляє турботу про фізичний та духовний розвиток дитини, купує одяг, взуття її необхідні речі, докладаю всіх зусиль, щоб онук отримував відповідне для його віку та потреб харчування. Вона є пенсіонером, тому весь свій час я присвячує вихованню онука. Зазначає, що має можливість та бажання утримувати та виховувати [PERSON] . Таким чином, відповідач [PERSON] ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не забезпечує харчування, медичного догляду та лікування малолітнього сина, свідомо ухиляється від спілкування з дитиною, тому вона вважає, що є всі підстави для позбавлення відповідача батьківських прав щодо її малолітнього сина. На підставі викладеного, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав по відношенню до її малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] ; призначити її - [PERSON] опікуном малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду від 06.10.2020 року позовну заяву прийнято до розгляду за правилами загального позовного провадження, відкрито провадження по даній справі, витребувано у Служби у справах дітей Нікопольської міської ради вмотивований висновок про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] по відношенню до її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Вказана ухвала суду від 06.10.2020 року була направлена на зареєстрованим місцем проживання відповідача у встановлено порядку (а.с. 30). До суду повернувся конверт, який не вручений у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою (а.с. 34). Ухвала про відкриття провадження від 06.10.2020 року у відповідності до п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається врученою. На виконання ухвали суду від 06.10.2020 року Службою у справах дітей Нікопольської міської ради надано рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 10.11.2020 року № 936 «Про затвердження висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] », рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 10.11.2020 року № 937 «Про затвердження подання про можливість [PERSON] бути опікуном». Ухвалою Нікопольського міськрайонного суду від 11.02.2021 року закрито підготовче провадження по вказаній справі. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник, [PERSON] , кожен окремо, позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. У судовому засіданні представник третьої особи - [PERSON] проти задоволення позову заперечував, просив у позові відмовити, враховуючи рішення виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 10.11.2020 року № 936 «Про затвердження висновку про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] » Відповідач у судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином за місцем реєстрації. До суду повернувся конверт з судовою повісткою про виклик на 09.09.2021 року о 14-00 год., який не вручений у зв`язку з відсутністю адресата за вказаною адресою (а.с. 72). Судова повістка у відповідності до п. 2 ч. 7, п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України вважається врученою. Справу розглянуто у відповідності до вимог ст. 280 ЦПК України. Вислухавши учасників справи, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] , [INFO] є матір`ю малолітньої дитини [PERSON] [INFO] (а.с. 6). Відомості про батька дитини в актовому записі про народження записані у відповідності до ст. 135 СК України. Позивач [PERSON] , [INFO] є рідною матір`ю [PERSON] (а.с. 7) та рідною бабусею малолітнього [PERSON] , [INFO] . З липня 2019 року і по теперішній час малолітній [PERSON] проживає разом зі своєю бабусею, [PERSON] та її чоловіком [PERSON] за адресою - [ADDRESS] (а.с. 9, 16-17, 19). З матеріалів справи вбачається, що малолітній [PERSON] відвідує дитячий КДНЗ № 2 «Капітошка» з 2016 року (а.с. 10). Позивач є пенсіонером і отримує пенсію за віком (а.с. 8), піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, забезпечує необхідне харчування, лікування, медичний огляд тощо. Позивачем також створені комфортні умови для проживання дитини, її розвитку та навчання. За місцем проживання позивач характеризується позитивно. Відповідач за місцем проживання характеризується негативно, зі слів сусідів веде аморальний спосіб життя, покинула дітей, за комунальні послуги має борги (а.с. 14). Згідно інформації Нікопольського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 04.06.2020 року за вих. № 49/12410 (а.с. 18) Інспектором ЮП СП Нікопольського ВП ГУНП здійснено виїзд за місце проживання [PERSON] , в результаті чого встановлено, що в приміщенні квартири антисанітарні умови, безлад. [PERSON] пояснила, що її малолітній син проживає зі [PERSON] , перебуває на її повному матеріальному забезпеченні. [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ознаками ст. 184 ч. 1 КУпАП. Рішенням виконавчого комітету Нікопольської міської ради від 10.11.2020 року № 936 затверджено висновок про недоцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] (а.с. 36-39). Статтею 12 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1 ст.18 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч. ч. 4-6 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Висновок в даному випадку не є рішенням суб`єкта владних повноважень у сфері управлінської діяльності, а носить рекомендаційний характер для прийняття судового рішення у спорі, який виник між сторонами та є одними із доказів у цивільній справі, оцінка якому має бути надана під час розгляду цивільної справи про позбавлення батьківських прав. З огляду на це, суд розглянув справу за наявними матеріалами, за відсутності письмового висновку про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав. Відповідно до ч.2 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, його фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно ч.2 ст. 157 Сімейного кодексу України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Згідно п.2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх зобов`язань по вихованню дитини. Відповідно до п.п.15,16 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Статтею 23 Конвенції про права дитини (20 листопада 1989 року), ратифікованою Постановою ВР № 789-XII від 27.02.1991 року, встановлено, що дитина має вести повноцінне і достойне життя в умовах, які забезпечують її гідність, сприяють почуттю впевненості в собі і полегшують її активну участь у житті суспільства. Судом встановлено, що [PERSON] тривалий час вихованням дитини не займається, не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, не цікавиться успіхами та життям дитини, не виявляє інтересу до внутрішнього світу дитини, не намагається дбати про його потреби, належним чином не забезпечує дитину матеріально. Доказів протилежного суду не надано. Вказані обставини знайшли своє підтвердження в судовому засіданні показаннями свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Інтереси дітей захищаються передусім не лише національним законодавством, але й нормами міжнародного права. Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року (ратифікована Україною 27.02.1991 року, дата набуття чинності для України 27.09.1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини, а також на положення ч. 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. У відповідності до ч.3 ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.ч.1,2 ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд вважає, що [PERSON] свідомо нехтує своїми обов`язками, ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Поважних причин щодо неможливості [PERSON] виконувати свої обов`язків по вихованню дитини судом не встановлено. Враховуючи викладене, те, що відповідач [PERSON] самоусунулася від виховання сина, а її відношення до своїх батьківських обов`язків виключає участь у житті малолітньої дитини, суд вважає за можливе позбавити відповідача батьківських прав відносно її малолітнього сина [PERSON] [INFO] . Відповідно до ч.4 ст.167 СК України, якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Судом було також встановлено, що малолітній [PERSON] іранович з липня 2019 року і по теперішній час проживає разом з бабусею, позивачем по справі - [PERSON] . Зважаючи на необхідність захисту особистих немайнових та майнових прав малолітньої дитини, суд вважає, що [PERSON] , [INFO] необхідно призначити опікуна. Єдиною особою, що виховує та утримує дитину є позивач [PERSON] яка піклується про онука, матеріально його забезпечує та вважає, що може бути призначена опікуном над своїм онуком та бажає ним бути. Згідно подання про можливість [PERSON] бути опікуном, Сужба у справах дітей Нікопольської міської ради вважає можливим призначити опікуном [PERSON] над малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] (а.с. 39-40). Враховуючи зазначене, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.

Outcome: approved