Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-17 00:00:00

Позивач [PERSON] , яка діє в інтересах своєї малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на відкриття візи та тимчасовий виїзд [PERSON] за межі території України, в супроводі її матері (позивача [PERSON] ) до Японії , без згоди та супроводу батька [PERSON] в період з 01 червня 2020 року по 31 серпня 2020 року. Зазначені позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2012 року. Від даного шлюбу у них народилась дочка [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом із позивачем. Позивач запланувала туристичну поїздку влітку 2020 року (на період літніх шкільних канікул) за кордон до Японії разом із дитиною з метою її духовного та морального збагачення, розширення світогляду, пізнання нової іноземної культури. Для відкриття візи та виїзду дитини за кордон необхідна згода батька, проте відповідач такої згоди добровільно не надав. Ухвалою суду від 31 січня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено розгляд справи 20 лютого 2020 року о 14 годині 30 хвилин. У зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання 20 лютого 2020 року розгляд справи відкладено на 18 березня 2020 року на 14 годину 30 хвилин. 18 березня 2020 року учасники справи в судове засідання не з`явилися, однак раніше подали заяви про розгляд справи без їхньої участі. Так, 16 березня 2020 року від відповідача надійшла заява, згідно з якою він визнав позов та просив розглянути справу без його присутності. 17 березня 2020 року від представника позивача [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його та позивача участі. У заяві вказано, що позивач позовні вимоги підтримує та просить його задовольнити. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини. Сторони з 14 жовтня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 15 червня 2012 року. Від шлюбу сторін народилась дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 14 липня 2008 року. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2013 року визначено місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] , разом із матір`ю [PERSON] в [ADDRESS] . Дитина [PERSON] проживає разом з матір`ю [PERSON] по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №28 від 22 березня 2019 року, виданою ОСББ «Явір-1». Постановою Тернопільського апеляційного суду від 08 серпня 2019 року надано дозвіл на відкриття візи та тимчасовий виїзд малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за межі України, без дозволу (згоди) та супроводу батька - [PERSON] , [INFO] , на період з 08 серпня 2019 року по 31 серпня 2019 року, до Японії з метою відпочинку, у супроводі матері - [PERSON] . З викладених у позовній заяві обставин вбачається, що скористатись зазначеним дозволом позивач не змогла з огляду дату її ухвалення - 08 серпня 2019 року, оскільки часу на поїздку практично не залишалось. Відповідно до довідки № 08 від 14 січня 2020 року, виданої Тернопільської загальоосвітньою школою І-ІІІ ступенів №16 ім. Володимира Левицького, [PERSON] , [INFO] , навчається у 6-Б класі вказаного навчального закладу та адміністрація школи не заперечує щодо її поїздки за кордон. Як убачається з дозволу на проживання № [NUMBER] , виданого 26 вересня 2019 року імміграційним бюро м. Фукуока, перекладеного з японської на українську мову, [PERSON] має дозвіл на проживання за адресою: [ADDRESS] ) до 28 вересня 2022 року. До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує такі норми права: Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ч. 5 ст. 157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. Строк, на який позивач планує поїздку до Японії, є більшим за один місяць. Самостійне вирішення питання тимчасового виїзду за межі України на строк більше одного місяця тим із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, передбачене ч. 5 ст. 157 СК України у випадку наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за чотири місяці, підтвердженої довідкою про наявність заборгованості зі сплати аліментів. Таких обставин судом не встановлено, а тому в даному випадку позивачу необхідна згода відповідача на виїзд дитини за кордон. Відповідач добровільно такої згоди не надав. Згідно з ч. 5 ст. 157 СК України у разі ненадання тим із батьків, з яким проживає дитина, нотаріально посвідченої згоди на виїзд дитини за кордон із зазначеною метою, у десятиденний строк з моменту повідомлення про вручення рекомендованого листа, той із батьків, хто проживає окремо від дитини та у якого відсутня заборгованість зі сплати аліментів, має право звернутися до суду із заявою про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди другого з батьків. Відповідно до 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Право на захист цивільних прав та інтересів передбачений ст. 15 Цивільного кодексу України, відповідно до якої кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, у зв`язку з ненаданням відповідачем добровільної згоди на виїзд дитини за кордон разом із позивачем, з якою за рішенням суду визначено місце проживання дитини, позивач має право на захист свого права на тимчасовий виїзд із дитиною за кордон у судовому порядку. Згідно зі ст. ст. 141, 150, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно зі ст. 8 Закону України від 26 квітня 2001 року №2402-ІІІ "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 Сімейного кодексу України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року і відповідно до статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Так, судом установлено, що дитина проживає з матір`ю, яка забезпечує її гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, має дозвіл на проживання у Японії і має намір разом із дитиною, з метою її духовного та морального збагачення, розширення світогляду дитини, пізнання нею нової іноземної культури, здійснити поїздку до вказаної країни. Поїздку заплановано на конкретно визначений період - з 01 червня 2020 року по 31 серпня 2019 року (період літніх шкільних канікул). Добровільно відповідач дозволу на відкриття візи та виїзд дитини за кордон не надав, проте, в судове засідання подав заяву про визнання позову. Будь-яких заперечень проти поїздки дитини до Японії у вказаний період не висловив. Відтак, суд вважає, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Японії у вказаний період відповідатиме найкращим інтересам дитини.

Outcome: approved