Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Вінницької міської ради про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом та просила визнати за нею право власності в цілому на садибний (індивідуальний) житловий будинок, який розташований в [ADDRESS] , раніше [ADDRESS] 227, загальною площею 104,6 кв.м, житловою площею 52,8 кв.м, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , мотивуючи свої вимоги тим, що позбавлена можливості оформити спадщину у позасудовому (нотаріальному) порядку, оскільки право власності на спадковий житловий будинок за життя [PERSON] було введено в експлуатацію, однак не було зареєстроване у встановленому чинним на даний час законодавством порядку. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької облсті від 11 вересня 2019 року було витребувано від Другої вінницької державної нотаріальної контори належним чином засвідчену копію спадкової справи № 126/2015, заведеної після смерті [INFO] [PERSON] ; від Комунального підприємства "Вінницьке міське бюро технічної інвентаризації" для огляду у судовому засіданні інвентаризаційну справу на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] . У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Піпко А.М. позовні вимоги підтримали повністю та просили їх задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача Вінницької міської ради Ваколюк О.С. заперечував проти задоволення позову з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву від 31.07.2019 року (а.с. 68-72), та просив відмовити у його задоволенні. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали цивільної справи, матеріали спадкової справи № 126/2015, матеріали інвентаризаційної справи № 19411, оцінивши докази у їх сукупності, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] у м. Вінниці померла [PERSON] у віці 84 років, про що 31.03.2015 року було зроблено відповідний актовий запис за № 957 (підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 31.03.2015 року, а.с. 15). Позивач [PERSON] , [INFO] , є дочкою померлої спадкодавиці [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.01.2016 року, Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 20.11.1959 року та Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] 404573 від 12.07.1986 року (а.с. 12-13). 18 травня 2004 року приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Варламовим О.В. за реєстровим № 350 було посвідчено Заповіт від імені [PERSON] , яким вона на випадок своєї смерті належний їй на праві особистої власності будинок під номером [ADDRESS] та земельну ділянку, на якій він розташований, заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожній (а.с. 14). Позивач [PERSON] прийняла спадщину, подавши у передбачений законодавством строк для прийняття спадщини відповідну заяву про прийняття спадщини № 342 від 30 квітня 2015 року до Другої вінницької державної нотаріальної контори. Дочка спадкодавця та сестра позивача [PERSON] відмовилася від прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом на користь дочки померлої [PERSON] , про що подала у передбачений законодавством строк для прийняття спадщини відповідну заяву № 343 від 30.04.2015 року до Другої вінницької державної нотаріальної контори. Інших спадкоємців у [PERSON] немає. Таким чином, позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті [INFO] її матері [PERSON] . Однак, державним нотаріусом Другої вінницької державної нотаріальної контори Малая Н.С. було винесено Постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 08.04.2017 року № 500/02-31, а саме про відмову [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] після померлої [INFO] її матері [PERSON] , оскільки не було надано документ, який підтверджує право власності (а.с. 54). Разом з тим, суд зазначає таке. Дійсно, як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи № 19411, зокрема, з листа КП «ВМБТІ» від 10.10.2014 року № 4473, реєстрація права приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] не проводилась (а.с. 18). Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 грудня 2013 року № 6-137цс13, право власності на житловий будинок набувається у порядку, який був чинним на час завершення його будівництва. Крім того,\~відповідно до\~п.\~3.1\~листа Вищого\~спеціалізованого суду\~України з\~розгляду цивільних\~і кримінальних\~справ від\~16.05.2013\~року №\~24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з\~наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, та інших нормативно-правових актів. Так, до вказаного Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, належить акт державної комісії про прийняття будинку (будинків) в експлуатацію. Крім того, згідно з положеннями Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, яка втратила чинність згідно з\~наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року, записи у погосподарських книгах також є підтвердженням належності будинків та домоволодінь громадянам або колгоспним дворам. Отже, на час завершення будівництва житлового будинку [ADDRESS] законодавством був передбачений інший порядок набуття права власності на житлові будинки (нерухоме майно). 27 липня 1990 року було прийнято до експлуатації індивідуальне домоволодіння по [ADDRESS] , що підтверджується Актом прийомки індивідуального домоволодіння в експлуатацію, затвердженим рішенням виконкому Староміської районної Ради народних депутатів від 08 серпня 1990 року № 227 (а.с. 24). Також на\~спірне будинковолодіння\~ [ADDRESS] було\~заведено домову\~книгу,\~у якій\~зазначено,\~що домоволодільцем\~є [PERSON] (а.с. 41-47). З матеріалів інвентаризаційної справи № 19411 вбачається зміна нумерації будинку по [ADDRESS] з [ADDRESS] на [ADDRESS] . Крім того, суд бере до уваги, що для будівництва та обслуговання житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] у встановленому порядку було відведено земльну ділянку, що підтверджується як матеріалами цивільної справи, так і матеріалами інвентаризаційної справи № 19411. Таким чином, відповідно до вимог ст. 1216, 1218 ЦК України, садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] ( [ADDRESS] , увійшов до складу спадщини [PERSON] . Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюються або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно зі ст. 16 ЦК України суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту прав позивача шляхом визнання права власності у порядку спадкування, оскільки іншим шляхом захистити цивільне право позивача неможливо (на переконання суду, позивачем було вірно обрано спосіб захисту), а отже позов підлягає задоволенню. Судові витрати слід залишити за позивачем [PERSON] , про що вона клопотала у судовому засіданні.

Outcome: approved