Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-19 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. 11 серпня 2020 року [PERSON] звернувся в суд із позовною заявою до [PERSON] , Акціонерного товариства «Універсал Банк», в якому просить договір поруки б/н від 05.07.2007 року, укладений між позивачем та АТ «Універсал Банк» припиненим з 30 липня 2010 року. В обґрунтування даного позову вказує на те, що 05.07.2007 між ним та ВАТ «Банк Універсальний» було укладено Договір поруки, за умовами якого поручитель зобов`язується відповідати за невиконання [PERSON] усіх зобов`язань перед Банком. Зазначає, що оскільки 30 грудня 2009 року на адресу позивача та на адресу [PERSON] Банком надіслано вимоги, якими Банк вимагав протягом тридцяти днів сплатити всю суму кредиту достроково, проценти за користування кредитними коштами та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань, то строк виконання основного зобов`язання настав 29.01.2010 року. Тобто, на думку позивача, Банк, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, до 29.07.2010 року повинен був звернутись до позивача з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором, однак цього не зробив, звернувшись з позовною заявою в Галицький районний суд м. Львова лише 11.08.2010 року, чим пропустив шестимісячний строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, а тому просить позов задовольнити та визнати вищевказаний Договір поруки припиненим з 30 липня 2010 року. Рух справи в суді. Ухвалою суду від 12 серпня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20 жовтня 2020 року підготовче провадження у справі закрито та призначено до судового розгляду. Позиції сторін у справі. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні заявлені вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позові та просить їх задовольнити. Відповідачі у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Відтак, суд вважає причини неявки представника відповідача неповажними. Є достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень представником відповідача відсутня, а відтак, суд вважає можливим проводити судове засідання та винести рішення по справі у відсутності зазначених осіб. Позиція суду. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. При цьому, виходячи з положень ст. 16 ЦК України особа звертається до суду за захистом свого порушеного права. Перевіривши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних міркувань. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Суд встановив, що між ВАТ "Банк Універсальний" та [PERSON] був укладений Кредитний договір № 11-1/452к-07 від 05.07.2007 року на загальну суму 165 000,00 дол. США з терміном погашення кредиту до 04.07.2017 року (а.с.6-9). З метою забезпечення виконання зобов`язань [PERSON] за вищевказаним кредитним договором між ВАТ «Банк Універсальний» та [PERSON] було укладено Договір поруки б/н від 05.07.2007 року, за умовами якого, поручитель зобов`язується відповідати за невиконання [PERSON] усіх зобов`язань перед Банком (а.с.11). Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. За приписом ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком, правом довірчої власності. Відповідно до ч. 1, 2 статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов`язання частково або у повному обсязі. Відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України (в редакції станом на січень 2010 р.) договір поруки припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, договір поруки припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Судом встановлено, що 30 грудня 2009 року на адресу позивача та на адресу [PERSON] Банком надіслано вимоги, якими Банк вимагав протягом тридцяти днів сплатити всю суму кредиту достроково, проценти за користування кредитними коштами та штрафні санкції за порушення виконання зобов`язань (а.с.12, 13). Отже, надсиланням вимог про дострокове виконання зобов`язань за Кредитним договором, Банк змінив строк виконання зобов`язань на 29.01.2010 року. Як вбачається з п.12 Договору поруки від 05.07.2007 року, договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами та діє до повного виконання зобов`язань по Кредитному договору Боржником чи Поручителем. Разом з тим, статтею 251 ЦК України передбачено, що строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк та термін можуть бути визначені актами цивільного законодавства, правочином або рішенням суду. За правилами ст. 252 ЦК України строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Укладений між сторонами договір поруки не містить строку припинення поруки. Посилання в договорі на те, що порука діє до повного виконання боржником основного зобов`язання, не можна розцінювати як термін в сенсі ст. 252 ЦК України, оскільки повне виконання боржником зобов`язань не є подією, яка має неминуче настати. Таким чином, умова договору поруки про припинення поруки після повного виконання боржником своїх зобов`язань або з припиненням основного зобов`язання не може вважатися встановленим сторонами договору поруки строком або терміном припинення поруки. Відповідно до п.24 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникли із кредитних правовідносин», сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов`язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов`язань не може розглядатись як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Отже, зазначення замість строку, обчисленого конкретною датою, або події, яка має неминуче настати та з якою пов`язується таке припинення, не дає підстав не застосовувати ч. 4 ст. 559 ЦК України. Такий правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постановах від 21.05.2012 року у справах № 6-48цс11, № 6-68цс11, від 23.05.2012 року у справі № 6-33цс12, від 18.07.2012 року у справі № 6-78цс12. Також, згідно із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі №6-53цс14, регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв`язку із закінченням строку її чинності, частина 4 статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: - протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); - протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання, якщо кредитор не пред`явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); - протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов`язання не встановлено або встановлено моментом пред`явленням вимоги), якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). З огляду на викладене суд вважає, що до укладеного між сторонами договору поруки підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК України, які передбачають, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явив вимоги до поручителя. Аналіз вищенаведеного дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Таким чином, зі збігом цього строку, жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. Частиною 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України визначено, що в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець мас право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу.

Outcome: approved