Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вимогами до Олександрівської клінічної лікарні м. Києва, які до початку розгляду справи по суті змінив та під час судового розгляду збільшив, та остаточно на час вирішення справи, просив визнати незаконним п. 3 Наказу №114 від 19 липня 2016 року Олександрівської клінічної лікарні м. Києва «Про створення комісії щодо роботи урологічної служби Олексанрівської клінічної лікарні міста Києва» «На момент роботи комісії відсторонити від посадових обов'язків [PERSON] - завідувача відділенням (директора центру), лікаря - уролога консультативної поліклініки (спецкошти), лікаря - уролога операційного блоку урології (0.25 ставки) Лікарні»; поновити [PERSON] на посаді завідувача відділенням (директора центру), лікаря - уролога консультативної поліклініки (спецкошти), лікаря - уролога операційного блоку урології (0.25 ставки) Олексанрівської клінічної лікарні міста Києва з 14.07.2016 року; зобов'язати Олександрівську клінічну лікарню міста Києва відшкодувати [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 14.07.2016 р. по 30.12.2016 року в сумі 35 448 грн. 00 коп. та допустити до негайного виконання судове рішення. Позовні вимоги підтримані представником [PERSON] та обґрунтовані наступним. 10 липня 2015 року згідно наказу № 130/к по особовому складу від 09.07.2015 року [PERSON], був прийнятий до Олександрівської клінічної лікарні міста Києва на посаду завідувача відділенням (директора центру), лікаря-уролога консультативної поліклініки (спец кошти). 14 липня 2016 року наказом Олександрівської клінічної лікарні міста Києва №107 від 14.07.2016 року Позивача було повідомлено про те, що його відсторонено від виконання службових обов'язків завідуючого відділенням (директора центру) на час проведення кримінального слідства. 21 липня 2016 року поштою [PERSON] отримав лист від Олександрівської клінічної лікарні міста Києва вих. №126 від 19.07.2016 року, з якого дізнався, що наказ Олександрівської клінічної лікарні м. Києва №107 від 14.07.2016 року «Про відсторонення від виконання службових обов'язків» втратив чинність згідно наказу №113 від 18.07.2016 року. Натомість, згідно п. 3 наказу №114 від 19 липня 2016 року Олександрівської клінічної лікарні міста Києва «Про створення комісії щодо роботи урологічної служби Олександрівської клінічної лікарні міста Києва» було вирішено на момент роботи комісії відсторонити від посадових обов'язків [PERSON] - завідувача відділенням (директора центру), лікаря - уролога консультативної поліклініки (спецкошти), лікаря - уролога операційного блоку урології (0.25 ставки) лікарні. Відповідно до статті 46 КЗпП України, відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. В наказі №114 від 19 липня 2016 року Олександрівської клінічної лікарні міста Києва «Про створення комісії щодо роботи урологічної служби Олександрівської клінічної лікарні міста Києва» зазначається, що з 19.07.2016 року в Олександрівській клінічній лікарні розпочинає роботу комісія з перевірки урологічної служби Олександрівської клінічної лікарні міста Києва з не визначеним терміном роботи цієї комісії, а [PERSON] на момент роботи комісії відсторонити від посадових обов'язків. Представник наголошував на тому, що кодекс законів про працю України та діюче законодавство України не передбачає відсторонення від посадових обов'язків працівника, не передбачає відсторонення на невизначений час роботи комісії, а також цивільне законодавство України не має визначення терміну «момент» для оцінки часу. На виконання Наказу №114 від 19.07.2016 року [PERSON] не допускають до роботи в Олександрівській клінічній лікарні міста Києва та не нараховують йому заробітну плату за час відсторонення, чим порушують його трудові права та завдають матеріальної та моральної шкоди. Представник відповідача Мосійчук О.В. в судовому засіданні 28.11.2016 року вимоги не визнала, заперечувала проти їх задоволення. Суд, вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Згідно з ч. 3 ст. 10 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач [PERSON] на момент прийняття наказу Олександрівської клінічної лікарні міста Києва № 107 від 14.07.2016 року про його відсторонення через існування кримінального провадження №1201610000000211 від 05.02.2016 року, в рамках цього кримінального провадження відсторонений від посади не був, однак вже не мав змоги перебувати на своєму робочому місці через його недопуск відповідачем. Згідно ухвали Дніпровського районного суду міста Києва по справі № 755/9692/16-к, суддя Бірса О.В. від 31 серпня 2016 року наданої на запит суду, [PERSON] було відсторонено лише від посади лікаря - уролога консультативної поліклініки (спецкошти) Олександрівської клінічної лікарні м. Києва до 31.10.2016 року. При цьому від посади завідувача відділенням (директора центру) та лікаря - уролога операційного блоку урології (0.25 ставки) [PERSON] судом відсторонено не було. Ухвалою Дарницького районного суду міста Києва від 04 листопада 2016 року по справі № 755/9692/16-к, суддя Кириченко Н.О., долученої до матеріалів справи за клопотанням представника Позивача [PERSON], в задоволенні клопотання прокурора прокуратури м. Києва Ладного І.О. про продовження строку відсторонення від посади [PERSON] було відмовлено. Тобто, станом на 06.09.2016 року Позивача від посади завідувача відділенням (директора центру) та лікаря - уролога операційного блоку урології (0.25 ставки) в рамках кримінального провадження №1201610000000211 від 05.02.2016 року Судом відсторонено не було, а станом на 04.11.2016 року Позивача не було відсторонено від жодної з займаних посад. Наказом №114 від 19 липня 2016 року Олександрівської клінічної лікарні міста Києва «Про створення комісії щодо роботи урологічної служби Олександрівської клінічної лікарні міста Києва» передбачено, що з 19.07.2016 року в Олександрівській клінічній лікарні розпочинає роботу комісія з перевірки урологічної служби Олександрівської клінічної лікарні міста Києва з не визначеним терміном роботи цієї комісії, а [PERSON] на момент роботи комісії відсторонити від посадових обов'язків. Як визначено ст. 46 КЗпП відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп'яніння; відмови або ухилення від обов'язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. При цьому, ні кодекс законів про працю України, ні діюче законодавство України не передбачає відсторонення від посадових обов'язків працівника, не передбачає можливості відсторонення такого працівника на невизначений час роботи, також цивільне законодавство України не має визначення терміну «момент» для оцінки часу. Оскільки законом визначено виключні підстави відсторонення, які не підлягають вільному тлумаченню, таке відсторонення можливе лише в межах закону, який регулює відповідні правовідносини. Між тим, відповідачем, спочатку в наказі № 107 від 14.07.2016 року вказано причину відсторонення - існування кримінального провадження №1201610000000211 від 05.02.2016 року, а згодом в наказі № 114 від 19.07.2016 року - через роботу комісії з перевірки урологічної служби Олександрівської клінічної лікарні міста Києва з не визначеним терміном роботи цієї комісії, що не передбачено а ні ст. 46 КЗпП України, а ні нормами спеціального законодавства. Таким чином, в наказі відсутнє посилання на положення чинного законодавства, що стали підставою для відсторонення позивача від роботи, дія яких поширюється на спірні правовідносини між сторонами, не передбачено інших випадків, які б допускали відсторонення позивача від роботи. Окрім того, відповідачем не було надано суду жодних доказів завершення роботи комісії з перевірки урологічної служби Олександрівської клінічної лікарні міста Києва, визначеної наказом № 114 від 19.07.2016 року та про прийняті нею рішення. Також відповідачем не було надано Суду належних доказів наявності в діях чи бездіяльності [PERSON] жодної з перелічених в ст. 46 КЗпП України підстав для його відсторонення. При цьому, при прийняті рішення, суд враховує наявність судового рішення Печерського районного суду міста Києва від 23.06.2017 року, залишеного без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 30.11.2017 року у справі № 757/13677/17-ц, наданого представником [PERSON], яким в результаті незаконного звільнення, [PERSON] з поновлено на посаді завідувача відділенням (директора центру), лікаря-уролога консультативної поліклініки (спец кошти) в Олександрівській клінічній лікарні міста Києва та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 31.12.2016 року по 31.01.2017 року включно. В порушення вимог чинного законодавства відповідач протиправно не допускає позивача до роботи в Олександрівській клінічній лікарні міста Києва та не нараховує йому заробітну плату за час відсторонення, чим порушує його трудові права та завдають матеріальної шкоди. Таким чином, враховуючи те, що нормами КЗпП не передбачена форма захисту як визнання незаконним, в даному випадку, п. 3 Наказу №114 від 19 липня 2016 року Олександрівської клінічної лікарні м. Києва «Про створення комісії щодо роботи урологічної служби Олексанрівської клінічної лікарні міста Києва» «На момент роботи комісії відсторонити від посадових обов'язків [PERSON] - завідувача відділенням (директора центру), лікаря - уролога консультативної поліклініки (спецкошти), лікаря - уролога операційного блоку урології (0.25 ставки) Лікарні», з метою захисту прав позивача і оскільки позивач ставить питання про поновлення на роботі, то для усунення перешкод при виконанні судового рішення в частині поновлення на роботі, суд вважає за необхідне скасувати п. 3 вищевказаного Наказу, не виходячи за межі позовних вимог. Разом з цим, згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у пункті 10 постанови N 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", суд має задовольнити позов працівника про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, якщо буде встановлено, що роботодавець із власної ініціативи відсторонив працівника від роботи без законних підстав із зупиненням виплати заробітної плати. Згідно ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Вирішуючи питання про виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід врахувати те, що позивач відсторонений з 14.07.2016 року, а в подальшому звільнений 30 грудня 2016 року. В свою чергу, обставини подальшого звільнення [PERSON] встановлені рішенням Печерського районного суду міста Києва від 23.06.2017 року у справі № 757/13677/17-ц, а тому в силу ч. 3 ст. 61 ЦПК України повторному дослідженню не підлягають. Отже стягненню підлягає середній заробіток за вимушений прогул з 14 липня 2016 року по 30 грудня 2016 року, що складає 35 448 грн. 00 коп. Враховуючи вище викладене, вимоги позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved