Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що її бабусі - [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS]. Вказує, що [INFO] її бабуся [PERSON] померла, однак за життя своїм майном не розпорядилася. Стверджує, що вона (позивачка) є спадкоємцем першої черги спадкування за законом після смерті бабці за правом представлення (її мати [PERSON] померла [INFO].). Зазначає, що у відповідності до ст.549 ЦК УРСР прийняла спадщину після смерті бабці [PERSON], так як вступили в управління її спадковим майном. Стверджує, що звернулася в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, однак не може в позасудовому порядку оформити право власності на вказаний житловий будинок, оскільки бабцею за життя не оформлено право власності на таке. Крім того, вказує, що їй необхідно встановити факт її родинних відносин із бабусею, а саме, що така була матір'ю її (позивачки) матері - [PERSON]. Зазначає, що даний факт підтверджується свідоцтвом про її (позивачки) народження, виписками з по господарських книг та архівною довідкою. З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким: встановити факт, що [PERSON], яка померла [INFO], була матір'ю [PERSON], яка померла [INFO].; визнати за нею право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті бабці [PERSON], котра померла [INFO] Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак в матеріалах справи міститься її заява, в якій така позовні вимоги підтримує та просить справу слухати у її відсутності. Представник відповідача - Мостиської міської ради Львівської області в судове засідання не з'явився, проте подав заяву, в якій просить справу слухати у їх відсутності, не заперечує проти позову. Третя особа - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Яксманицький Р.С. в судове засідання не з'явився, проте подав копії сторінок спадкової справи після смерті [PERSON], яка померла [INFO], за №537/2018 та просив справу слухати у його відсутності. Представник третьої особи - завідувач Мостиської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, проте надіслав заяву-повідомленнявід 06.11.2018р. та інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 05.11.2018р. №53948134, з якої слідує, що спадкова справа після смерті [PERSON], яка померла [INFO], знаходиться у приватного нотаріуса Яксманицького Р.С. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання. Пленум Верховного Суду України у своїй Постанові №7 від 30.05.2008р. «Про судову практику у справах про спадкування» (пункт 2) роз'яснив, що справи про спадкування розглядаються за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на права та обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. З цих підстав суд вважає, що позовні вимоги про встановлення факту родинних відносин та про визнання права власності на спадкове майно повинні розглядатися одночасно за правилами позовного провадження. Так, позивачем [PERSON] надано суду ряд письмових доказів, якими підтверджується факт родинних відносин її матері [PERSON], котра померла [INFO]. зі спадкодавцем [PERSON] Так із свідоцтва про народження позивачки [PERSON] відомо, що така народилася [INFO] в с.Вуйковичі Мостиського району Львівської області та її матір'ю була [PERSON]. Із довідки, виданої Державним архівом Львівської області від 10.01.2018р. №Т-24 слідує, що спадкодавиця [PERSON], 1902р.н., була матір'ю [PERSON], 1933р.н., тобто (мами позивачки). Підтвердженням того факту, що [PERSON], 1902р.н., та [PERSON], були матір'ю і дочкою, є також записи в погосподарських книгах по с.Вуйковичі Мостиського району за 1961-1963р.р. Отже, суд приходить до висновку, що наведені вище письмові докази (документи) підтверджують ті обставини, що [PERSON], яка померла [INFO], була матір'ю [PERSON], яка померла [INFO]. Встановлення зазначеного факту родинних відносин має юридичне значення, так як дає позивачу підстави для реалізації свого права на оформлення спадщини, тому суд вважає можливим позовні вимоги в цій частині задовольнити та встановити наступний факт, а саме те, що [PERSON], яка померла [INFO], була матір'ю [PERSON], яка померла [INFO]. Так, судом встановлено, що [INFO] році померла [PERSON] (бабця позивачки). Відповідно до роз'яснень, викладених у п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року №7 Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України "Про нотаріат", «Про міжнародне приватне право», іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК України, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини. У разі, коли спадщина, відкрилась до набуття чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. Згідно ст. 524 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкування здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Відповідно до ст. 548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. ст. 548, 549 ЦК Української РСР 1963 року (діяли на момент відкриття спадщини), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Таким чином, за ст. 549 ЦК УРСР спадкоємець вважається таким, що фактично прийняв спадщину, якщо він довів, що він вступив в управління або користування спадковим майном. Отже, оскільки спадкодавець [PERSON] померла у 1980 році, відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України на вказані правовідносини поширюється дія ЦК УРСР від 1963 року. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої входить право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS], 1950 року будівництва, що відносився до суспільної групи «колгоспний двір», останнім членом якого була спадкодавець - [PERSON] Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об'єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п. 9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім'ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до ст.ст. 120, 123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Відповідно до роз'яснень Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16 травня 2013 року за № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вбачається, що при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) належало бабці позивачки [PERSON], як голові і останньому члену такого. Спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном не розпорядилася, заповіту не склала. У зв'язку з відсутністю заповіту, спадкування здійснюється за законом. Як вбачається із матеріалів справи, єдиним спадкоємцем за законом, зокрема спадкоємцем першої черги спадкування за законом (за правом представлення - ч.2 ст.529 ЦК Української РСР 1963 року ) даної спадщини була онука спадкодавця [PERSON] - [PERSON],яка у встановлений законом строк не звернулась в нотаріальну контору із заявою про прийняття спадщини, однак остання здійснювала догляд за спірним будинковолодінням, проводила поточні ремонти, обробляла землю. У відповідності до вимог ст. 549 ЦК УРСР суд розцінює такі дії останньої як вступ у фактичне володіння і управління спадковим майном, тобто приходить до висновку, що остання вчинила дії, які свідчать про прийняття спадщини (спірного будинковолодіння). Як вбачається із повідомлення приватного нотаріуса Яксманицького Р.С. від 31.10.2018р. №1480/01-16 та копій сторінок із спадкової справи №537/2018, заведеної після смерті [PERSON], яка померла [INFO], позивачка звернулася в нотаріальну контору із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті спадкодавця - бабусі [PERSON] Судом не здобуто доказів, що інші спадкоємці першої черги спадкування за законом у встановлені законом строки вчинили будь-які дії щодо прийняття спадщини після смерті спадкодавиці [PERSON] У видачі ж позивачу свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний житловий будинок нотаріусом відповідно до листа-повідомлення від 12.09.2018р. відмовлено через відсутність правовстановлюючого документу на вказане майно. Підсумовуючи, суд вважає, що належний спадкодавцю житловий будинок успадкувала позивачка З огляду на наведене, враховуючи те, що спадкодавець [PERSON] на час своєї смерті була фактичним власником спірного будинковолодіння в цілому (належала їй як останньому члену колгоспного двору), хоча і належним чином не оформила права власності на таке, суд вважає, що є всі підстави для визнання за позивачкою права власності на вищевказане будинковолодіння в цілому, оскільки вона є спадкоємицею першої черги спадкування за законмо усього майна померлої і прийняла спадщину, однак не може в позасудовому порядку оформити право власності на спірне будинковолодіння через відмову нотаріуса вчинити такі дії за відсутності належних правовстановлюючих документів. На підставі викладеного,

Outcome: approved