Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 13 серпня 2018 року позивач [PERSON] звернувся до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], в якому просить поділити спільне майно припинивши право спільної сумісної власності подружжя на квартиру [ADDRESS]. Визнати за ним в порядку розподілу майна подружжя право власності на ? частину квартири [ADDRESS]. Визнати за відповідачем [PERSON] в порядку розподілу майна подружжя право власності на ? частину квартири [ADDRESS] (а.с.1-3). В обґрунтування позовних вимог позивач [PERSON] посилається на те, що він перебував в шлюбі з відповідачем. Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2017 року по справі №206/4383/17 шлюб між ними розірваний. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин у 2010 році за спільні кошти ним з відповідачем на підставі договору купівлі-продажу придбана квартира [ADDRESS]. Квартира [ADDRESS] являється об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, тобто його власністю та власністю колишньої дружини. Після розірвання шлюбу він та [PERSON], а також їх донька [PERSON] проживають у спірній квартирі. Відповідач [PERSON] 05.11.2018 року подала до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що 03.06.2006 року [PERSON] одружилась з [PERSON]. 31.10.2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвано. В період одруження позивача та відповідача і сумісного проживання було придбано квартиру [ADDRESS]. Окрім того під час шлюбу народилась спільна донька - [PERSON], [INFO]. Так, після придбання спірної квартири, [PERSON] та [PERSON] були зареєстровані в даній квартирі. У неї та її доньки відсутнє будь-яке інше майно, де б вони могли проживати, спірна квартира є єдиними мешканням для них обох, оскільки після розірвання шлюбу дитина - [PERSON] проживає разом із матір'ю, окрім того дана нерухомість є єдиною власністю [PERSON] Починаючи з травня 2017 року по сьогоднішній день, [PERSON] та [PERSON] разом з донькою проживають окремо, з цього часу позивач і відповідач по черзі, окремо один від одного проживали у спірній квартирі, але на сьогоднішній день в спірній квартирі ніхто не проживає, оскільки між ними неприязні стосунки. Досудове урегулювання даного питання не відбувалось та [PERSON] перший звернувся з позовом до суду. Починаючи з 2017 року позивач - [PERSON], фінансово та будь-яким іншим шляхом не допомагає [PERSON] у вихованні їх спільної дитини, навіть не спілкується та не підтримує батьківські зв'язки зі своєю рідною донькою, не цікавиться її життям та духовним розвитком. З 2017 року [PERSON] виховує доньку самостійно, несе усі витрати на виховання та на утримання доньки самостійно, так як позивач ухиляється від своїх батьківських обов'язків, у зв'язку з чим вона змушена була звернутись до суду за стягненням аліментів на утримання їх спільної доньки. Окрім того позивач не сплачував комунальні послуги по спірній квартирі та не сплачує їх на сьогоднішній день. Усі витратити на утримання квартири несе вона до сьогодні. Під час шлюбу позивач деякий час не працював та тяжко хворів, в цей час вона самостійно сплачувала комунальні послуги за квартиру та утримувала квартиру в належному стані. Таким чином враховуючи вище вказані обставини вбачається, що між сторонами по справі №206/4538/18 є спір щодо поділу нерухомості в нерівних частках. Таким чином приймаючи до уваги, що спільна дитина сторін по справі є малолітньою особою, у [PERSON] та [PERSON] відсутнє інше нерухоме майно, що лише [PERSON] разом з матір'ю зареєстровані в даній квартирі з моменту придбання нерухомості, враховуючи, що батько дитини [PERSON] не бере участь в утриманні та вихованні дитини, не сплачує комунальні послуги за квартиру та більшу частину сумісного подружнього проживання не працював та всі витрати несла та на даний час несе вона, вважає, що [PERSON] не належить 1/2 частина квартири та вважає, що на даний час наявні усі підстави для відступлення від рівності часток подружжя в спільному майні подружжя, а отже поділ спільного сумісного майна подружжя повинно відбуватись в наступних пропорціях, а саме 1/3 частину квартири визнати за [PERSON], а 2/3 частини квартири визнати за нею. У задоволенні позову [PERSON] просить відмовити (а.с.43-46). 05 листопада 2018 року відповідачем [PERSON] подано до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON], в якій просить суд визнати за [PERSON] право власності на 1/3 частину квартири № [ADDRESS]. Припинити право власності за [PERSON] на належну йому частку квартири в розмірі 1/3 частки, визнавши за [PERSON] право власності на вказану частку майна в квартирі [ADDRESS] Присудити [PERSON] грошову компенсацію замість його 1/3 частки у праві спільної сумісної власності квартири в розмірі 150 100 гривень 00 коп. (а.с.48-55). В обґрунтування позовних вимог [PERSON] посилається на те, що сторони перебували у шлюбі. В період одруження та сумісного проживання було придбано квартиру [ADDRESS]. Під час шлюбу народилась спільна донька [PERSON], [INFO]. Спільна дитина сторін по справі є малолітньою особою, у [PERSON] та [PERSON] відсутнє інше нерухоме майно, що лише [PERSON] разом з матір'ю зареєстровані в даній квартирі з моменту придбання нерухомості, враховуючи, що батько дитини [PERSON] не бере участь в утриманні та вихованні дитини, не сплачує комунальні послуги за квартиру та більшу частину сумісного подружнього проживання не працював та всі витрати несла та на даний час несе [PERSON], вважає за необхідне звернутися до суду з вимогою щодо відступлення від рівності часток подружжя в спільному майні подружжя та в подальшому вирішити питання щодо поділу спільного сумісного майна подружжя не в рівних частинах, а в інших пропорціях, а саме 1/3 частину визнати за [PERSON] а 2/3 частини квартири визнати за нею. Між сторонами є неприязні стосунки та довготривалий конфлікт. Відповідач за зустрічним позовом навіть не спілкується зі спільною дитиною та ніяким чином не допомагає матері у її вихованні, починаючи з травня місяця 2017 року сторони проживають окремо один від одного та не можуть одночасно мешкати в одній квартирі і при цьому вести окремий побут. Починаючи з 2017 року колишнє подружжя дану квартиру використовують окремо один від одного. Таким чином, враховуючи дані обставини вважає за необхідним звернусь до суду з вимогою про припинення права власності на 1/3 частку у спільному майні та компенсувати відповідачу за зустрічним позовом його частину в розмірі 1/3 від загальної вартості квартири [ADDRESS] відповідно до оцінки майна 150 100 грн. 29 листопада 2018 року відповідач за зустрічним позовом [PERSON] подав до суду відзив на зустрічний позов, в якому зазначає, що він заперечує щодо наведених позивачем за зустрічним позовом обставин та правових підстав позову. Після розірвання шлюбу дитина [PERSON], [INFO], проживала у [ADDRESS] з батьком. Матір з донькою не проживала, лише приходила до дитини тоді, коли їй цього хотілось. Починаючи з серпня 2018 р. дитина у квартирі не проживає. Починаючи з серпня 2018 року по сьогоднішній день, донька та [PERSON] проживають у друзів, як вона сама виразилася на судовому засіданні від 26.11.2018 р. На даний час в спірній квартирі ніхто не проживає. Замки до квартири були змінені [PERSON]. Дитину вивезли до «друзів». В Інтернет розмістили об'яви про оренду квартири. Він був змушений звернутися до суду в зв'язку з тим, що [PERSON] вивезла дитину, змінила замки у спірній квартирі, не проживає у спірній квартирі та збирається здавати спірну квартиру в оренду. Дитина проживала у спірній квартирі до 08.2018р. поки [PERSON] не забрала дитину з спірної квартири. До цього часу забезпеченням дитини займалися усі дідусі, бабусі, мати та батько. Дитина була забезпечена усім необхідним для життя. Починаючи з 08.2018 р. коли мати забрали дитину, він був стурбований фінансовою складовою забезпечення його дитини. 23.08.2018р., а також повторно 09.09.2018 ним було направлено до [PERSON] лист/пропозиції щодо надання щомісячної грошової допомоги для дочки [PERSON]. Але на теперішній час, він не отримав ніякої відповіді від [PERSON]. Починаючи з 08.2018 р. дитина відмовляється спілкуватися з батьком та родичами батька. По випискам-витратам по картці/рахунку з банків, добре видно що були щомісячні сплати за комунальні послуги. Перерва у сплатах комунальних послуг почалася з 07.2016 р. у зв'язку з тим, що він переніс дві операції на мозку. Після цих операцій, він став інвалідом 2 групи. Оплати за комунальні послуги поновились з 12.2016р. після того, як він оформив пенсійну картку, та на неї почали перераховувати пенсію по інвалідності. Остання оплата за комунальні послуги, згідно лічильників, було зроблено 09.2018р. В квартирі були змінені замки, донька у квартирі не проживає. Так, дійсно, офіційно він не працював з 29.11.16р. по 29.12.16р., але в цій період часу він оплачував комунальні послуги. Крім того, він вважає, вимоги про позбавлення його права на житло та власність, є такими, що порушують його Конституційні права, оскільки в нього немає іншого житла. Він визнає ту обставину, що спірне майно придбане під час шлюбу та є спільною сумісною власністю подружжя (а.с.74-78). 26 грудня 2018 року позивачем за зустрічним позовом [PERSON] подано відповідь на відзив, в якій зазначає, що дитина добровільно проживає разом із нею та як зазначив сам батько, остання не спілкується ні з батьком, ні з його родичами це право дитини, окрім того на даний час батько не звертався до суду з позовом про визначення місця проживання дитини в тому числі щодо визначення порядку побачень з дитиною, що ще раз підтверджує той факт що батько дитини не приймає участь у спілкуванні та розвитку дитини та не бажає цього здійснювати. Сильоміць дитину ніхто не утримує, дитина сама бажала переїхати з матір'ю до іншого приміщення та проживати разом із мамою. Щодо аліментів, а точніше, щодо щомісячної грошової допомоги на дитину, то батько дитини знає де навчається дитина та йому ніхто не перешкоджає у побаченні з дитиною в тому числі у грошові допомозі, останній міг самостійно передати грошові кошти на дитину самій дитині, або через родичів. Вже під час розгляду справи по суті вона надавала номер банківської карти на перерахунок коштів, в тому числі, був відкритий банківський рахунок на ім'я дитини та номер банківської карти надіслано [PERSON] за допомогою мобільної програми Viber, але на даний час грошових коштів не отримувала. Так, усім сторонам по справі в тому числі родичам відомий той факт, що між колишнім подружжям конфліктні стосунки, а отже спільне проживання є неможливим, з даного приводу було вирішено питання про заміну замків на квартирі, оскільки після того як [PERSON] та [PERSON] покинули спірну квартиру, [PERSON] самостійно в ній проживав та звернувся до суду з позовом про поділ майна подружжя, що обурило її, так як останній не хотів покидати дане приміщення, а сумісне проживання є неможливим. Щодо оренди квартири дійсно в листопаді 2018 року вона прийняла рішення про здачу квартири в оренду, а отже твердження відповідача, що здача в оренду квартири стало підставою для звернення до суду є хибним. З моменту як покинув квартиру [PERSON] останній проживає в квартирі в якій він зареєстрований, а саме за адресою [ADDRESS]. Отже у останнього є місце реєстрації та проживання, при цьому у [PERSON] та [PERSON] відсутнє інше місце реєстрації та проживання. Щодо оплати комунальних послуг, то [PERSON] вводить в оману суд, а саме не зазначає, що протягом 2017 року він отримував грошові кошти від [PERSON] для сплати комунальних платежів по спірній квартирі. Під час розгляду первинного позову [PERSON] було запропоновано дві пропозиції щодо укладення мирової угоди, в тому числі на дарування спірної квартири їх спільній дитині [PERSON] з забороною останньої відчувати нерухоме майно до повноліття, але відповідач відмовився від даних пропозиції, а отже аргумент [PERSON] щодо того що він не хоче користуватись даним майном, а хоче подарувати свою частку дитині на повноліття, є неправдивим. В разі якщо [PERSON] стане власником частки в спірній квартирі, то останній буде здійснювати перепони у користуванні в тому числі розпорядженні спірною квартири, так на даний час мати дитини має намір та хоче подарувати дану квартиру своїй єдиній донці, але батько дитини не надає на це згоду. Але найголовніше те, що між сторонами наявний конфлікт, а отже сумісне проживання, володіння, користування спірним майном є неможливим. Таким чином враховуючи той факт, що подальше користування приміщеннями квартири [NUMBER] сторонами є неможливим вважає, що припинення права власності на частку [PERSON] в квартирі не завдасть істотної шкоди інтересам співвласнику [PERSON] Окрім того з серпня 2018 року [PERSON] в даній квартирі не проживає, та має можливість проживати [ADDRESS], де останній і зареєстрований. Отже при вирішенні справи по суті просить врахувати, що [PERSON] та [PERSON] разом з [PERSON] не зможуть сумісно користуватися даною квартирою, відповідно до технічного стану квартири виділити дві ізольовані квартири є неможливим, у [PERSON] є інше приміщення для проживання, та останній не має наміру в подальшому дарувати свою частку їх спільній дитині, остання обставина була зазначена [PERSON], як аргумент щодо того що він хоче в майбутньому подарувати свою частку в спірній квартирі дитині, якщо він бажав подарувати квартиру він би погодився з пропозицією щодо укладання мирової угоди та надав дозвіл матері на оформлення договору дарування на ім'я [PERSON] з забороною останній здійснювати будь-яке відчуження до досягнення останньої повноліття, враховуючи всі ці обставини є всі підстави для припинення права власності [PERSON] в спільному сумісному майні подружжя, відповідно до ст. 365 ЦК України (а.с.133-137). Позивач [PERSON] в судовому засіданні наполягав на задоволенні первісного позову з підстав викладених у ньому. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Зазначив, що він надав усі докази. Квартира є спільним сумісним майном подружжя. Підстав для відхилення від рівності часток немає. Він також сплачував комунальні послуги. Два роки тому він став інвалідом 2гр., [PERSON] покинула його і дитину. А лише у серпні вона забрала дитину і поміняла замки на квартирі. Дитину він не бачив з серпня. Відповідач за первісним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували проти задоволення первісного позову та наполягали на задоволенні зустрічного. Зазначили, що [PERSON] не має іншого житла, де б вона могла проживати з дитиною. З жовтня 2017 року [PERSON] не забезпечував дитину, а отже є підстави для відхилення від рівності часток подружжя у спільному сумісному майні. Саме [PERSON] перераховувала кошти для оплати комунальних послуг в період 2017-2018р. Оскільки 1/3 частка є незначною та не може бути виділена в натурі, подружжя не може спільно проживати у спірній квартирі, можлива компенсація [PERSON] за його частку. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 16 серпня 2018 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху (а.с.16). 27 серпня 2018 року позивачем [PERSON] подано заяву про усунення недоліків (19). 03 вересня 2018 року у даній справі відкрито провадження та призначено загальне позовне провадження (а.с.31). 05 листопада 2018 року ухвалою судді закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.39). 05 листопада 2018 року представником відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] подано клопотання про витребування доказів (а.с.60-61). 05 листопада 2018 року, 08 листопада 2018 року відповідачем [PERSON] подано пропозиції [PERSON] щодо укладення мирової угоди у справі (а.с.62-70). 26 листопада 2018 року зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом (а.с.72). Ухвалою від 03 грудня 2018 року клопотання представника відповідача за первісним позовом [PERSON] про витребування доказів задоволено. Витребувано у Лівобережної ОДПІ ГУ ДФС у Дніпропетровській області (яка знаходиться за адресою: проспект Слобожанський, будинок 95 А, м. Дніпро) відомостей з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків [PERSON] (ІПН [NUMBER], адреса: [ADDRESS], паспорт серії [NUMBER], виданий Самарським РВДМУУМВС України в Дніпропетровській області 04 грудня 1997р.) з 2007 року ІІІ квартал 2018 року (а.с.130). Під час розгляду справи судом досліджені всі письмові докази, заслухано пояснення сторін і їх представників. 26 грудня 2018 року у судовому засіданні проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 03 червня 2006 року [PERSON] зареєстрував шлюб із [PERSON] (до шлюбу [PERSON]), що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим 03 червня 2006 року [NUMBER], актовий запис 368 (а.с.26). Рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 31 жовтня 2017 року, яке набрало законної сили 13.11.2017р. шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.27). [PERSON] і [PERSON] є батьками малолітньої [PERSON], [INFO], що підтверджується копією Свідоцтва про народження від 28.02.2007 серії [NUMBER], актовий запис № 278 (а.с.58). Згідно пенсійного посвідчення № [NUMBER] від 24.01.2017 [PERSON] має статус пенсіонера, вид пенсії - по інвалідності, 2 група, загальне захворювання (а.с.20). З довідки акта огляду медико-соціальнї експертної комісії № 018992 від 13.11.2018 [PERSON] повторно встановлена 2 група інвалідності на строк до 01.11.2019р. (а.с.119). Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна від 13.08.2018 року квартира [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, ВМИ № 944415, реєстр 2395, 03.06.2010, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Гойняк Г.В. (а.с.28-29). 23.08.2018р. і 09.09.2018р. [PERSON] рекомендованим листом на адресу реєстрації [PERSON] направив лис пропозицію щодо надання щомісячної грошової допомоги на дитину [PERSON] (а.с.80-88). На підтвердженя сплати комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] за 2016-2018рр. [PERSON] надано виписки з банківських карток/рахунків (а.с.90-116). На підтвердженя сплати комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] за 2017р. та переказ коштів [PERSON] для оплати комунальних послуг [PERSON] надано виписку з банківської картки/рахунку (а.с.140-149). З трудового договору від 01 жовтня 2012 року і трудової книжки серії [NUMBER] [PERSON] офіційно не працював з 29 листопада 2016 року по 29 грудня 2016р. 29 грудня 2016р. прийнятий на посаду економіста в ТОВ «Інфосервіс 24» (а.с.120-123). З виписного епікризу Обласної клінічної лікарні ім. І.І. Мечникова № 4806 [PERSON] перебував у стаціонарі у відділенні церебральной нейрохірургії № 2 з 10 липня 2016р. по 01 серпня 2016р. (а.с.117-118). За відомостями з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків про суми виплачених доходів та утриманих податків/джерела виплачених доходів та утриманих податків від 27.11.2018 року [PERSON] отримувала доходи з 2009р.-2018р. (а.с.127-128). ІV. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного представником позивача, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України і ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Виходячи із змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частини 1, 2 ст. 77 ЦПК України встановлює, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Стаття 80 ЦПК України презюмує, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 57, 69 - 72 СК України та ст. 372 ЦК України. Так, у відповідності до ст. 60 Сімейного кодексу України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 3 ч. 1 ст. 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини (чоловіка) є майно, набуте нею (ним) за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Тобто, застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тільки в разі встановлення цих фактів норма ст. 60 СК України вважається правильно застосованою. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. п. 23, 24 постанови від 21 грудня 2007 року № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). Із роз'яснень викладених у п. 30 постанови Пленум Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дочки, сина або другого з подружжя, що заслуговують на увагу, можуть враховуватися судом при визначенні способу поділу спільного майна в натурі й у тому разі, коли суд не відступив від засади рівності часток. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, придбане подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що квартира [ADDRESS] була придбана під час шлюбу сторін, дана обставина сторонами визнається. Таким чином, квартира є спільною власністю подружжя. Відповідно до ст. 372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Договір про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Положеннями ст. 70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Так, в супереч ст. 81 ЦПК України відповідачем [PERSON] не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. Слід зазначити, що дійсно за рішенням суду частка майна дружини, чоловіка також може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір одержуваних ними аліментів недостатній для забезпечення їх фізичного, духовного розвитку та лікування. Проте це положення не можна розуміти таким чином, що сама наявність дітей, залишених з одним із подружжя, є підставою для збільшення його частки. Суд може відступити від принципу рівності часток подружжя, якщо цього потребують інтереси виховання та утримання дітей, оскільки обидва з подружжя зобов'язані виховувати і утримувати їх. Так, інтереси дітей мають враховуватися при поділі між подружжям житлової площі. В інтересах дітей суд може відступити від принципу рівності часток подружжя при поділі меблів та інших предметів домашнього вжитку. Якщо ж інтереси дітей можуть бути задоволені без відступу від принципу рівності часток подружжя у їх спільному майні, суд не повинен порушувати цей принцип. В матеріалах справи взагалі відсутні будь-які докази, що з [PERSON] були стягнуті аліменти і їх недостатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Отже вирішуючи справу по суті, суд не відступає від засади рівності часток подружжя, оскільки матеріали справи не містять жодних відповідних доказів для зменшення частки будь-кого з подружжя. Тому суд, виходячи з наведених вимог закону та

Outcome: approved