Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-16 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], співвідповідача Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, третя особа: [PERSON], в якому просив суд визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON], видане 24 червня 2015 року державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори, та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 43,0 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері [PERSON], померлої [INFO] в м. Харкові. В обґрунтування позову зазначив, що після смерті його матері, яка постійно мешкала та була зареєстрована за адресою [ADDRESS], залишилась спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS]. За життя [PERSON] склала заповіт, згідно з яким заповідала йому все своє майно. Позивач стверджує, що в передбачений законодавством строк після смерті матері він звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, а згодом - за оформленням своїх спадкових прав за заповітом, але йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину в зв'язку з тим, що на спадкове майно вже було видано свідоцтво про право на спадщину його сину [PERSON]. Такі обставини на думку позивача свідчать про порушення його прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Третя особа, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], Двадцятої Харківської державної нотаріальної контори, третя особа: Приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Остапенко Є.М., в якому просив суд: визнати недійсним Свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS], видане 24.06.2015 року державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON] після смерті [PERSON], померлої [INFO]; скасувати державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS], зареєстрованого за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом виданим 24.06.2015 року; встановити факт прийняття [PERSON] спадщини після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], а саме 1/4 частини вказаної квартири; визнати за ним право власності на 1/4 частину вказаної квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO]; визнати за ним право власності на 3/4 частини вказаної квартири, в порядку спадкування за законом після смерті бабусі [PERSON], померлої [INFO]. В обґрунтування позову посилався на те, що двокімнатна квартира [ADDRESS] належала на праві спільної сумісної власності подружжю [PERSON] та [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер та після його смерті відкрилася спадщина на 1/2 частину квартири, що належала йому як частка у праві спільної сумісної власності на квартиру разом із дружиною. На момент смерті спадкодавець [PERSON] проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS], разом із своєю дружиною [PERSON]. За твердженням [PERSON], разом із [PERSON] окрім дружини, також постійно проживав, але не був зареєстрований їх спільний син - [PERSON], який після смерті свого батька фактично прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, проте свідоцтво про право власності не отримував так як фактично спадщину прийняв, весь час після смерті [PERSON] проживав у цій квартирі, та мати останнього - [PERSON] також свідоцтво про право власності не отримувала. [PERSON] наголосив, що другий син [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] після смерті батька із заявою про прийняття спадщини в шестимісячний термін не звертався, в управління та володіння спадкове майно не приймав. Таким чином вважає, що після смерті [PERSON], померлого [INFO] відкрилася спадщина на 1/2 частину вказаної квартири, яка розподілилась між дружиною померлого - [PERSON] та сином - [PERSON] у рівних частках по 1/4 кожному, та частки розподілились наступним чином: 3/4 частини - [PERSON] (1/2 частина - належала їй на праві спільної сумісної власності та 1/4 частина - в порядку спадкування за законом після смерті чоловіка, яку вона фактично прийняла) та [PERSON] - 1/4 частина квартири в порядку спадкування за законом після смерті батька, яку він фактично прийняв. [INFO] [PERSON] помер, та на момент його смерті із спадкоємців першої черги за законом були лише: його мати [PERSON] та єдиний син [PERSON]. Третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору наголосив, що після смерті [PERSON], він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Мати померлого - [PERSON] подала до нотаріальної контори заяву про відмову від прийняття спадщини, у зв'язку з чим все майно спадкувалось ним. [INFO] померла його бабуся - [PERSON], та після її смерті спадкоємцями першої черги за законом був її старший син [PERSON] та за правом представлення - її онук [PERSON], так як його батько (рідний син померлої) помер [INFO], тобто раніше своєї матері. [PERSON] зазначив, що 17.01.2015 року він звернувся до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої бабусі. Того ж дня державним нотаріусом Доценко О.О. взято Інформаційну довідку № 39380797 зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) де вказано, що станом на 17.01.2015 року на 11 годину 28 хвилин інформація у спадковому реєстрі по [PERSON] відсутня, у зв'язку з чим нотаріусом було прийнято об 11 годині 30 хвилин його заяву про прийняття спадщини. За твердженням [PERSON], державний нотаріус повідомила йому про те, що погано працює реєстр спадкових справ, через що в неї не виходить внести в нього інформацію, та пообіцяла внести цю інформацію пізніше та видати відповідний витяг [PERSON]. Проте в подальшому йому стало відомо, що 24.06.2015 року було видано Свідоцтво про право на спадщину за законом на ім'я його двоюрідного брата [PERSON] на всю спірну квартиру, та те, що на спірну квартиру було складено заповіт на ім'я [PERSON]. [PERSON] вважає, що оскільки [PERSON] є онуком [PERSON] та не є спадкоємцем першої черги, останній звернувся із заявою про прийняття спадщини до Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори з пропуском шестимісячного строку, встановленого законом для звернення з заявою про прийняття спадщини, та державною нотаріальною конторою в порушення вимог закону така заява була прийнята та заведено спадкову справу, існують підстави для визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру, видане [PERSON]. Крім того, вважав, що [PERSON] не надано належних та допустимих доказів, підтверджуючих вчасне та належне його звернення до ПН ХМНО Остапенко Є.М. з письмовою заявою про прийняття спадщини після смерті матері, та наголосив, що приватний нотаріус Остапенко Є.М. у разі отримання 26.12.2014 року поштою заяви від [PERSON] про прийняття ним спадщини після смерті матері, був зобов'язаний на підставі Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затвердженого Наказом Міністерства Юстиції України від 22.02.2012 року № 296/2, завести спадкову справу, про що мав повідомити [PERSON], а також повідомити заявника про необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса, зареєструвати заяву [PERSON] про прийняття спадщини у Книзі обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження, а саме 26.12.2014 року, зареєструвати заяву в Журналі реєстрації вхідних документів, підшити конверт, в якому надійшла заява про прийняття спадщини до спадкової справи. Всі обставини, на думку [PERSON], свідчать про те, що нотаріус не отримував заяви від [PERSON] про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON], [PERSON] не проживав та не був зареєстрований зі спадкодавцем на день відкриття спадщини, та пропустив шестимісячний строк для звернення з заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом, взагалі з заявою не звертався, відповідно спадщину не прийняв. Таким чином, третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] вважає, що єдиною особою, що в передбачені законом строки, а саме 17.01.2015 року звернулась із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO] є він - її онук [PERSON], який спадкує майно померлої за законом за правом представлення, та стверджує, що його законні права та інтереси на спадкування порушені з сторони відповідачів, оскільки 24.06.2015 року незаконно видано свідоцтво про право на спадщину за законом [PERSON], [PERSON] в судовому порядку просить суд визнати за ним право власності на всю спірну квартиру в порядку спадкування за заповітом хоча спадщину він не прийняв, Дванадцята Харківська державна нотаріальна контора в порушення вимог закону 17.01.2015 року не внесла в спадковий реєстр відомості про заведену 17.01.2015 року спадкову справу № 27/2015 після подання в належній формі та строки заяви про прийняття спадщини [PERSON], ПН ХМНО Остапенком Є.М. в постанові про відмову у вчиненні нотаріальної дії надано неправдиву інформацію. Позивач та його представник [PERSON], який діє на підставі договору про надання правової допомоги, у судовому засіданні підтримали первісний позов в повному обсязі та просили суд його задовольнити. Проти задоволення позову третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] заперечували в повному обсязі, посилаючись на те, що після смерті батька позивача - [PERSON] спадщину фактично прийняла його дружина [PERSON], оскільки проживала з померлим на час відкриття спадщини, при цьому [PERSON] спростовував твердження третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору про фактичне прийняття спадщини його батьком після померлого [PERSON], посилаючись на те, що його рідний брат [PERSON] не проживав із своїми батьками на момент смерті [PERSON] та не прийняв спадщину після померлого батька шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Крім того, наголосив, що за життя його брат висловив свою волю щодо спадкового майна після померлого батька, звернувшись із заявою до нотаріальної контори про те, що на спадщину після [PERSON] він не претендує. Також, зазначив, що [PERSON] не доведено, що його батько у 2000 році переїхав до квартири, де мешкали їх батьки, а також, що він здійснював у цій квартирі поточний ремонт. Крім того, вважав, що надана в обґрунтування позову третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору копія договору найму житлового приміщення від 03.08.2000 року за адресою: [ADDRESS], власником якої був його батько [PERSON], який також був зареєстрований за цією адресою, не підтверджує факту переїзду останнього влітку 2000 року до його батьків. Крім того, стверджував, що кишеньковий годинник, наданий для огляду в судовому засіданні [PERSON], а також набір інструментів, у фактичне володіння якими, за твердженням останнього, вступив його батько після смерті дідуся [PERSON], неможливо визначити серед інших аналогічних речей, та стверджував, що цей годинник взагалі ніколи не належав його батькові. Відповідач за первісним позовом, який також є відповідачем за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору, [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти задоволення як первісного позову, так і позову третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору, та вважали, що державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори правомірно видано [PERSON] свідоцтво про право на спадщину за законом на вказану квартиру після смерті [PERSON], оскільки на час його видачі інші спадкоємці не звертались до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після померлої [PERSON]. Крім того, надали заяву про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] та просили відмовити у їх задоволенні, оскільки [PERSON], звертаючись із заявою до державної нотаріальної контори 23.06.2003 року, знав про перехід прав на спадщину після померлого [PERSON] до інших осіб, оскільки сам на спадщину не претендував, та якщо б це порушувало його права, то він мав звернутись до суду на протязі встановлених законом 3 років, а саме до 23 червня 2006 року. При цьому, посилались на положення ст. 77 ЦК УРСР та ст. 262 ЦК України, за якими зміна сторін у зобов'язанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності, у зв'язку з чим вважали, що звернення [PERSON], як спадкоємця [PERSON], не впливає на факт пропущення строку позовної давності. Представник співвідповідача за первісним позовом, та відповідача за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору в судове засідання не з'явилась, матеріали справи містять заяву в.о. завідувача Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори (далі - Дванадцята ХДНК) Доценко О.О. про розгляд справи за відсутності представника. В ході розгляду справи представник співвідповідача Товстолужська О.В. вказувала, що 17.01.2015 року [PERSON] звернувся до Дванадцятої ХДНК із заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON], його заява була зареєстрована в книзі обліку та реєстрації спадкових справ, проте через технічні несправності реєстру спадкових справ не виявилось можливим внести в реєстр відповідну інформацію, про що було повідомлено заявника. Після цього, вказані відомості помилково не були внесені до реєстру спадкових справ та нотаріусом помилково прийнято заяву [PERSON] та видано останньому свідоцтво про право на спадщину за законом після померлої [PERSON]. Разом з тим, представник вважала, що у зв'язку з наявністю заповіту [PERSON] на ім'я її сина [PERSON], право власності в порядку спадкування за заповітом має бути визнано за останнім. Третя особа, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] та його представники за довіреністю [PERSON], [PERSON], у судовому засіданні підтримали позов [PERSON] та просили суд його задовольнити. Первісний позов визнали в частині позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на спірну квартиру після смерті [PERSON], видане [PERSON] 24.06.2015 року державним нотаріусом Дванадцятої ХДНК, проте з інших підстав, ніж зазначені у первісному позові, проти решти позовних вимог за первісним позовом заперечували. В обґрунтування своїх заперечень посилались на те, що [PERSON] пропустив шестимісячний строк для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини в порядку спадкування за заповітом. Крім того, наголосили, що приватним нотаріусом не надано суду ані Книги обліку і реєстрації спадкових справ у день надходження поштою заяви [PERSON] про прийняття спадщини, ані копії з Журналу реєстрації вхідних документів, де б була зареєстрована заява останнього, ані копії спадкової справи, яку він був зобов'язаний завести у випадку, якщо б отримав по пошті заяву спадкоємця про прийняття ним спадщини. Третя особа ХМНО Остапенко Є.М. в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані суду докази, заслухавши пояснення учасників процесу, допитавши свідків, суд встановив наступне. [INFO] померла [PERSON], про що Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Харкову реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зроблено відповідний актовий запис № 12147, та видано Свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (том 1, а.с. 4). Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з квартири [ADDRESS], загальною площею 43,0 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м.. Вищевказана квартира зареєстрована за [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Харківським міським центром приватизації державного житлового фонду 17 січня 1996 року за р. № 8-96-59165 згідно з розпорядженням № 792 від 17 січня 1996 року, зареєстрованого в ДКП Харківського міського бюро технічної інвентаризації 26 січня 1996 року за р. № П-8-9879 (том 1, а.с. 7). Згідно зі свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим 04.08.2000 року Харківським міським відділом реєстрації актів громадянського стану, [PERSON] помер [INFO], про що зроблено відповідний актовий запис № 2840 (том 1, а.с. 68). Згідно з відповіддю КП «Жилкомсервіс» від 16.06.2015 року № 11786/2/07-05 на запит державного нотаріуса Дванадцятої ХДНК Товстолужської О.В., за адресою: [ADDRESS], [PERSON], 1934 року народження, був зареєстрований з 07.12.1963 року та знятий з реєстраційного обліку 13.09.2000 року у зв'язку зі смертю. На день смерті [PERSON] разом з ним була зареєстрована дружина - [PERSON], 1931 року народження, зареєстрована з 17.10.1990 року, померла [INFO], знята з реєстрації 17.10.2014 року, інших осіб зареєстровано не було (том 1, а.с 70). Позивач за первісним позовом також наголосив, що до смерті [PERSON] його батьки проживали удвох, та після смерті батька, фактично спадщину прийняла його дружина [PERSON], оскільки лише вона вступила в управління та володіння спадковим майном. Згідно з пунктами 4, 5 «Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу 2004 року», положення зазначеного кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли до набрання чинності кодексом або продовжують існувати після набрання ним чинності. Правила книги шостої цього кодексу «Спадкове право» застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим кодексом. За змістом пункту 1 постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилась не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. Відповідно до вимог ст. 22 КпШС України (в редакції 1969 року), який діяв на час виникнення спірних правовідносин) майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. За правилами ст.ст. 548 та 549 ЦК УРСР (1963 року), чинного на час відкриття спадщини, для придбання спадщини необхідним було, щоб спадкоємець її прийняв. Спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. У відповідності до ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР (1963 року) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Таким чином, на момент смерті [PERSON] спадкоємцями першої черги за законом були його дружина [PERSON], та його два рідних сина: [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER]) та [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER]) (том 1, а.с. 5, 168). Судовим розглядом встановлено, що не заперечувалось сторонами у справі, що на момент смерті [PERSON], ані [PERSON], ані [PERSON] не були зареєстровані за адресою: [ADDRESS]. Суд критично оцінює посилання третьої особи, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] на те, що його батько [PERSON] за два місяці до смерті [PERSON] повернувся постійно проживати до своїх батьків та проживав постійно з ними і на момент смерті свого батька та залишився проживати із матір'ю до своєї смерті, у зв'язку з чим після смерті [PERSON] вступив в управління та володіння спадковим майном разом із матір'ю, що виявилось в утриманні з їх боку спадкової квартири, спільну сплату всіх комунальних витрат, проведення всіх необхідних поточних ремонтних робіт у спадковій квартирі. Суд не приймає в якості доказу постійного проживання [PERSON] разом із батьком [PERSON] на момент смерті спадкодавця, надану ним копію Акту від 10.02.2016 року, складеного сусідами за адресою: [ADDRESS] (том 1, а.с. 174) з наступних підстав. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно з ч. 1 ст. 64 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. Статтею 63 ЦПК України передбачено, що показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Згідно роз'яснень, що містяться у п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», не можуть бути використані як показання свідків їх письмові пояснення, тому у відповідних випадках (наприклад, якщо пояснення таких осіб мають значення для справи і допитати їх неможливо) вони приймаються судом як письмові докази. Суд приймає до уваги, що третьою особою, що заявляє самостійні вимоги на предмет спору [PERSON] в ході розгляду даної цивільної справи не було заявлено клопотання про допит осіб, які склали вищевказаний Акт від 10.02.2016 року, а також не надано доказів неможливості допиту цих осіб у судовому засіданні. Таким чином, копія Акту від 10.02.2016 року не є письмовим доказом у справі. За клопотанням [PERSON], у судовому засіданні він був допитаний в якості свідка, а також допитані в якості свідків його мати - [PERSON] та [PERSON], який перебував з його батьком у дружніх стосунках. Так, [PERSON] пояснив, що його батько з середини літа 2000 року переїхав у квартиру [ADDRESS], де мешкав разом із своїми батьками до смерті його батька та до своєї смерті. Стверджував, що його батько після розлучення з його матір'ю залишив належну йому квартиру по [ADDRESS] та переїхав до квартири батьків, оскільки не міг його матеріально забезпечувати, та його мати здавала цю квартиру у найм. [PERSON] наголосив, що перед смертю його дід [PERSON] захворів на запалення легенів та зліг, у зв'язку з чим його батько допомагав бабусі [PERSON] доглядати його, оскільки він був доволі крупним та у нього були хворі ноги. Вказав, що після смерті діда його батько та бабуся проживали удвох у вказаній квартирі, батько працював та одержував заробітну плату, яку передавав бабусі, та вони вели спільне господарство. Також вказав, що після смерті діда його батько передав йому кишеньковий годинник та набір інструментів, які належали його діду. Свідок [PERSON] пояснила суду, що після розлучення зі своїм чоловіком [PERSON], останній в середині липня 2000 року переїхав до своїх батьків та передав їй ключ від належної йому квартири по [ADDRESS] з метою здавання цієї квартири у найм. Свідок стверджує, що влітку 2000 року вона уклала договір найму житла (вказаної квартири), який був підписаний нею з боку наймодавця. Крім того, стверджує, що у 2000 році вона навідувала колишнього чоловіка та його батьків у квартирі по [ADDRESS]. Свідок [PERSON] пояснив суду, що в середині липня 2000 року його товариш [PERSON] звернувся до нього з проханням допомогти перевезти його речі з квартири, де він мешкав на [ADDRESS] до квартири його батьків по [ADDRESS]. За дві доби вони перевезли всі його речі, відсвяткували його переїзд у квартирі його батьків, та [PERSON] надав йому ключі від квартири по [ADDRESS] для передачі його синові [PERSON]. Свідок вказав, що у квартирі по [ADDRESS] він був лише один раз у день переїзду [PERSON], після цього іноді зустрічався з ним на вулиці та телефонував йому на домашній телефон, проте чітко визначитись за якою адресою не зміг. Свідки з боку позивача за первісним позовом [PERSON] та [PERSON], які були сусідами [PERSON] та [PERSON], надали протилежні пояснення. Так, свідок [PERSON] повідомила суду, що проживає у квартирі [ADDRESS] з 1974 року, з подружжям [PERSON] проживала на одній площадці. Свідок стверджує, що [PERSON] та [PERSON] після одруження та переїзду їхніх синів [PERSON] та [PERSON] проживали завжди удвох. Під час хвороби [PERSON] його син [PERSON] з батьками не проживав. В останні дні свого життя [PERSON] лежав, дуже схуд, його дружина здійснювала за ним догляд сама. Після смерті чоловіка [PERSON] проживала також сама до того часу, яка у неї стався перелом шийки стегна, та вона не могла сама обслуговувати себе та була лежачою хворою, після чого до неї постійно приходив син [PERSON], який доглядав за нею, а у 2009 році переїхав онук [PERSON] з дружиною. Також вказала, що після смерті [PERSON] молодший син [PERSON] - [PERSON] став інколи приходити до матері лише з 2003-2004 рр. Свідок [PERSON] пояснив суду, що проживає у квартирі [ADDRESS] та був сусідом [PERSON] та [PERSON]. Свідок наголосив, що під час хвороби [PERSON] його син [PERSON] постійно допомагав своїй матері доглядати батька, возив його у лікарню на процедури. Проте син [PERSON] ніколи не допомагав батькові під час хвороби. Свідок стверджував, що ані до смерті, ані після смерті [PERSON] його [PERSON] ніколи не проживав у квартирі батьків, на його думку це було неможливо, оскільки останній вживав спиртні напої. Після смерті чоловіка [PERSON] проживала сама, та за твердженням свідка, вона говорила йому, що їй спокійніше проживати у квартирі самій. За твердженням свідка, лише приблизно у 2010 році до неї переїхав її онук [PERSON]. Суд вважає, що показання свідка [PERSON] щодо надання допомоги [PERSON] у перевезенні речей останнього до квартири його батьків, не є беззаперечним доказом проживання останнього у цій квартирі з липня 2000 року і до часу його смерті. З показань свідка вбачається, що він був у цій квартирі лише один раз в липні 2000 року. Крім того, суд приймає до уваги, що свідок плутався в адресах квартири, за домашнім телефоном якої він телефонував [PERSON] в цей період. Крім того, суд критично оцінює показання [PERSON], допитаного в судовому засіданні в якості свідка, а також показання свідка [PERSON], яка є його матір'ю, в частині наданих ними пояснень щодо проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] з липня 2000 року до часу його смерті, оскільки вважає, що вказані особи є зацікавленими у вирішенні спору на користь [PERSON], а також у зв'язку з тим, що ці показання спростовуються наявними в матеріалах справи доказами. Так, згідно з листом КП «Жилкомсервіс» від 25.02.2016 року за № 3456/2/07-5 [PERSON], 1961 року народження, був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 04.07.1990 року по 27.11.2008 року (том 1, а.с. 223). З листа Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Фрунзенського району Харківської міської ради за № 1553/1 від 19.02.2016 року вбачається, що [PERSON], яка була зареєстрована за адресою [ADDRESS], за період з 01.01.2000 року по 31.12.2008 року зверталась за призначенням субсидії на оплату житлово-комунальних послуг, та зазначено, що у період з 01.01.2000 року по 31.07.2000 року у вказаній квартирі було зареєстровано дві особи, а в наступних періодах призначення субсидії, починаючи з 01.11.2000 року та до 31.03.2009 року була зареєстрована одна особа (том 1, а.с. 226-227). Після смерті [PERSON], його матір [PERSON] звернулась до Восьмої Харківської державної нотаріальної контори із заявою (р. № 4-336 від 14.05.2009 року), про відмову від права на прийняття спадщини за [PERSON], в якій заявниця вказала, що на день своєї смерті [PERSON] постійно мешкав за адресою саме [ADDRESS] (том 1, а.с. 173). Крім того, з матеріалів спадкової справи № 634/2003, заведеної після [PERSON], померлого [INFO], вбачається, що [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за законом після померлого чоловіка [PERSON], тобто оформила спадщину (том 2, а.с. 34). Відповідно до статті 548 ЦК УРСР не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. У листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" роз'яснюється, що відповідно до ст. 548 ЦК УРСР та ст. 1268 ЦК України не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням, а тому зі змісту цих норм вбачається, що спадкоємець приймає (або не приймає) спадщину в повному обсязі. Таким чином, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на 1585 штук простих іменних акцій на загальну сумарну номінальну вартість 396,25 грн., що знаходились на особовому рахунку [NUMBER] у ВАТ «Автотранспортне підприємство «АТП-16329», належних померлому [PERSON] на підставі Виписки із реєстру про стан особового рахунку [NUMBER] від 10.04.2003 року, виданої ТОВ фірма «Сприяння», [PERSON] прийняла спадщину в повному обсязі, а отже їй належала вся квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Разом з цим, слід зазначити, що матеріали спадкової справи № 634/2003, заведеної після [PERSON], померлого [INFO], містять заяви синів померлого: [PERSON] та [PERSON], в яких вони вказали про те, що на спадщину після [PERSON] вони не претендують (том 2, а.с. 25, 26). Проте, вказані заяви подані ними лише у травні та червні 2003 року, а відповідно до ст. 553 ЦК УРСР, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Надана до матеріалів справи копія договору найма житлового приміщення від 03.08.2000 року, укладеного між [PERSON] з боку наймодавця, та [PERSON] з боку наймача, відповідно до якого наймачу було передано у тимчасове користування житлове приміщення - однокімнатна квартира [ADDRESS] з 03.08.2000 року по 03.08.2001 року, не є беззаперечним доказом того, що [PERSON] переїхав з вищевказаної квартири саме до квартири його батьків (том 2, а.с. 39). Наданий третьою особою, яка заявляє самостійні вимог щодо предмету спору [PERSON] для огляду у судовому засіданні кишеньковий годинник, а також посилання останнього на одержання від свого батька цього годиннику та набору інструментів, які він одержав у спадок від [PERSON], суд не сприймає в якості доказу фактичного вступу [PERSON] в управління чи володіння спадковим майном після смерті свого батька з наступних підстав. Оглянутий судом кишеньковий годинник не містить іменних написів, які б свідчили про його належність саме [PERSON]. Крім того, позивач та відповідач за первісним позовом, тобто старший син та онук померлого, вказали, що [PERSON] за життя ніколи не мав такого годинника. Суд позбавлений можливості ідентифікувати наданий для огляду годинник, а також набір інструментів серед інших ідентичних речей, та встановити, що ці речі дійсно належали [PERSON], та після його смерті перейшли до батька [PERSON]. Будь-яких письмових доказів, підтверджуючих фактичне проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (доказів одержання ним поштової кореспонденції за цією адресою, або виклику йому лікаря за цією адресою в період з липня 2000 року до [INFO], тощо), матеріали справи не містять. Посилання третьої особи, яка заявляє самостійні вимог щодо предмету спору [PERSON] на те, що поховання його батька відбулось з адреси: [ADDRESS], що на його думку свідчить про фактичне проживання [PERSON] за цією адресою, не свідчить про те, що станом на час відкриття спадщини після померлого [PERSON] ([INFO]) та на протязі встановленого законом строку для прийняття спадщини після його смерті, його син [PERSON] фактично вступив в управління чи володіння спадковим майном померлого. Таким чином, матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] та [PERSON] фактично вступили в управління чи володіння спадковим майном або подали державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяви про прийняття спадщини після померлого батька [PERSON] у встановлений законом строк, що дає підстави вважати, що вони відмовились від спадщини, оскільки не вчинили жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що після смерті [PERSON], квартира [ADDRESS] належала спадкодавцю [PERSON]: 1/2 (одна друга) частина належала особисто [PERSON], а 1/2 (одна друга) частина - в порядку спадкування після її чоловіка [PERSON], який помер [INFO], спадкоємцем якого вона була. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] прийняла спадщину після померлого чоловіка, але не оформила своїх спадкових прав. Судом встановлено, що за життя [PERSON] скористалась своїм правом, наданим їй законом, та 24.12.2008 року склала заповіт на свого сина [PERSON], яким заповідала йому все своє майно, де б таке не було, та з чого б воно не складалось. Вказаний заповіт посвідчений державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори Азімовою М.Ч., та зареєстрований в реєстрі за № 2-2492 (том 1, а.с. 75). У відповідності до приписів ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а згідно приписів ч.ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Порядок здійснення права на спадкування визначений главою 87 ЦК України. Так, у відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. У відповідності до ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Позивач за первісним позовом наголосив, що після смерті його матері [PERSON], у встановлений законом шестимісячний строк він звернувся до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, яка була прийнята приватним нотаріусом ХМНОХО Остапенком Є.М.. На виконання ухвали суду про витребування доказів від 11.03.2016 року, приватним нотаріусом Остапенко Є.М. надані суду, серед іншого, належним чином засвідчені копії: заяви [PERSON] про прийняття спадщини після померлої матері [PERSON], яка надійшла до приватного нотаріуса 26.12.2014 року (індекс № 221/01-16), що підтверджується його штампом на вказаному листі; поштового конверта, в якому надійшла вказана заява позивача до приватного нотаріуса зі штемпелем поштового відділення № 52 про дату направлення цього листа - 18.12.2014 року; відповіді приватного нотаріуса Остапенка С.Ю. на ім'я [PERSON] від 26.12.2014 року вих. № 198/01-16 (том 2, а.с. 4, 5, 6). У вказаному листі від 26.12.2014 року № 198/01-16 приватним нотаріусом роз'яснено [PERSON] положення пунктів 2.1, 2.2, 2.6, 3.5. гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом міністерства юстиції України від 22.02.2012 року за № 296/53.5, та повідомлено про прийняття 26.12.2014 року за вхідним № 221/01-16 його заяви про прийняття спадщини за заповітом, посвідченим Дванадцятою ХДНК за реєстровим № 2-2492, та про необхідність надіслання заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріальної контори для підтвердження справжності підпису, надання оригіналу заповіту та свідоцтва про смерть, оплати витрат, пов'язаних з перевіркою відомостей із Спадкового реєстру. За приписами п. 2.1., 2.2., 2.6., 3.5. глави 10 ІІ. Порядок вчинення окремих видів нотаріальних дій Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 296/5 від 22.02.2012 року і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595 (далі - Порядок) спадкова справа заводиться нотаріусом за місцем відкриття спадщини на підставі поданої (або такої, що надійшла поштою) першою заяви (повідомлення, телеграми) про прийняття спадщини, про відмову від прийняття спадщини, про відмову від спадщини, заяви про відкликання заяви про прийняття спадщини або про відмову від спадщини, заяви про видачу свідоцтва про право на спадщину, заяви спадкоємця на одержання частини вкладу спадкодавця у банку (фінансовій установі), заяви про видачу свідоцтва виконавцю заповіту, заяви виконавця заповіту про відмову від здійснення своїх повноважень, заяви другого з подружжя про видачу свідоцтва про право власності на частку в спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, заяви про вжиття заходів до охорони спадкового майна, претензії кредиторів; при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту; спадкова справа підлягає обов'язковій реєстрації у книзі обліку і реєстрації спадкових справ, Алфавітній книзі обліку спадкових справ та у Спадковому реєстрі; якщо заява, на якій справжність підпису спадкоємця не засвідчена, надійшла поштою, вона приймається нотаріусом, заводиться спадкова справа, а спадкоємцю повідомляється про заведення спадкової справи та необхідність надіслати заяву, оформлену належним чином (справжність підпису на таких заявах має бути нотаріально засвідченою), або особисто прибути до нотаріуса за місцем відкриття спадщини. Всупереч наведених норм діючого законодавства, приватним нотаріусом Остапенком Є.М., не виконано свого обов'язку щодо заведення спадкової справи на підставі заяви спадкоємця [PERSON] про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON], що надійшла поштою 26.12.2014 року, а також щодо реєстрації спадкової справи у книзі обліку і реєстрації спадкових справ, Алфавітній книзі обліку спадкових справ та у Спадковому реєстрі. Судовим розглядом встановлено, що на підставі заяви відповідача [PERSON] про прийняття спадщини після померлої бабусі [PERSON], поданої ним особисто 24.06.2015 року до Дванадцятої ХДНК, відкрито Спадкову справу № 198/2015, яку зареєстровано по книзі обліку та реєстрації спадкових справи за № 1173 (а.с. 61). 24 червня 2015 року державним нотаріусом Дванадцятої ХДНК Товстолужською О.В. видане [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 3-329 (том 1, а.с. 102). Після цього, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 15.09.2015 року № 171/02-31 приватним нотаріусом ХМНО ХО Остапенком Є.М. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом при наявності виданого 24.06.2015 року свідоцтва про право на спадщину, та роз'яснено йому право звернутись до суду за захистом свого права (том 2, а.с. 3). З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що спадкоємець за заповітом [PERSON] у встановлений законом шестимісячний строк звернувся до приватного нотаріуса з письмовою заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON], проте з незалежних від нього причин спадкова справа за його заявою приватним нотаріусом Остапенком Є.М. заведена не була. Згідно зі ст. 1301 ЦК України, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видано, не мала права на спадкування, а також в інших випадках встановлених законом. Відповідно до абз. 3 п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», зазначено, що відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога позивача за первісним позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] після смерті [PERSON], видане 24 червня 2015 року державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON], є законною, обґрунтованою та підлягаючою задоволенню. Враховуючи, що позивач за первісним позовом прийняв спадщину після смерті [PERSON], померлої [INFO], у встановленому законом порядку, однак позбавлений можливості її оформити, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовної вимоги позивача за первісним позовом про визнання за ним права власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 43,0 кв.м., житловою площею 27,5 кв.м., в порядку спадкування за заповітом після [PERSON], померлої [INFO] в м. Харкові. Таким чином, первісний позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Також, суд вважає, що в ході судового розгляду цієї справи не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які посилалася третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору в обґрунтування своєї позовної вимоги про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту прийняття [PERSON] спадщини після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], а саме 1/4 частини вказаної квартири, у зв'язку з чим, позов в цій частині не підлягає задоволенню. Оскільки позовна вимога про визнання за [PERSON] права власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO], є похідною від вищевказаної позовної вимоги, суд не вбачає правових підстав для її задоволення. Крім того, суд відмовляє у задоволенні позовної вимоги [PERSON] про визнання за ним права власності на 3/4 частини вказаної квартири, в порядку спадкування за законом після смерті бабусі [PERSON], померлої [INFO], у зв'язку з її безпідставністю та необгунтованістю. Посилання [PERSON] на незаконне відкриття державним нотаріусом Дванадцятої ХДНК спадкової справи № 198/2015 на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини від 10.03.2015 року, так як 17.01.2015 року була подана в належній формі заява про прийняття спадщини від [PERSON], яку зареєстровано по книзі обліку та реєстрації спадкових справ за № 61, та на якій вказано номер спадкової справи 27/2015, є неспроможним та не має жодного правового значення для вирішення даної цивільної справи, оскільки, як було встановлено судом, першим із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] звернувся її син [PERSON], проте всупереч норм діючого законодавства приватним нотаріусом ХМНО ХО Остапенком Є.М. не було заведено спадкової справи за його заявою, що призвело до порушення його спадкових прав. Стосовно позовної вимоги третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору про визнання недійсним Свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS], видане 24.06.2015 року державним нотаріусом Дванадцятої Харківської державної нотаріальної контори на ім'я [PERSON] після смерті [PERSON], померлої [INFO], з підстав, наведених у його позові, суд вважає необхідним відмовити у її задоволенні, оскільки аналогічна позовна вимога, заявлена позивачем за первісним позовом, задоволена судом з інших підстав, що виключає задоволення вказаної позовної вимоги [PERSON]. З урахуванням наведеного, відсутні підстави для скасування державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS], зареєстрованого за [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданим 24.06.2015 року. Таким чином, у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] належить відмовити в повному обсязі. Стосовно заяви відповідача [PERSON] за позовом третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору [PERSON] про застосування строків позовної давності до позовних вимог останнього, суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності порушене право підлягає захисту (ч. 5 ст. 267 ЦК України). Як роз'яснено у пункті 11 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З урахуванням викладеного, та зважаючи, що у задоволенні позову третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору відмовлено з інших підстав, суд відхиляє заяву відповідача [PERSON] про застосування строку позовної давності, як підставу для відмови у задоволенні позову [PERSON]. Враховуючи викладене,

Outcome: approved