Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-12 00:00:00

На підставі свідоцтва про право приватної власності на домоволодіння позивачу належить будинок по [ADDRESS], у якому зареєстрований, крім позивача, його дочки та онуків, ще й відповідач у справі [PERSON] - колишній зять, який за місцем реєстрації не проживає з квітня 2013 року. Оскільки, відповідач не несе витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті, не є членом їх сім'ї, добровільно не знімається з реєстрації, - позивач за захистом своїх прав та інтересів з відповідним позовом звернувся до суду. Позивач у судове засідання не з'явився, подав суду заяву у якій просив у зв'язку зі станом здоров'я, слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі (а.с. 27). Третя особа на стороні позивача - [PERSON] позовні вимоги [PERSON] підтримала, надала суду копію рішення про розірвання шлюбу із [PERSON] у 2012 році. Справу просила розглянути у її відсутність (а.с. 26). Відповідач у судове засідання не з'явився вдруге, хоча кожного разу належним чином був повідомлений про день, час і місце розгляду справи (а.с. 30, 31). Судом на підставі ч. 2 ст. 158, ч. 4 ст. 169 та ст. 224 ЦПК України ухвалено провести розгляд справи за відсутності позивача та третьої особи з винесенням заочного судового рішення. Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає до повного задоволення. Стаття 47 Конституції України та ст. 9 ЖК України передбачають, що кожен має право на житло і ніхто не може бути обмежений у праві користування інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом. Право на повагу до житла визначено і ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Так, свідоцтвом про право приватної власності на домоволодіння виданим виконкомом Немерченської сільської ради 19 грудня 1989 року (а.с. 8), технічним паспортом на житловий будинок індивідуального житлового фонду (а.с. 9-12) стверджується, що [PERSON] є власником будинку по [ADDRESS]. Відповідно до довідок виконкому Немерченської сільської ради № 255 від 25 березня 2015 року (а.с. 13) та довідки № 272 від 03 квітня 2015 року (а.с. 14) стверджується, що у будинку позивача, окрім нього самого і членів його сім`ї, зареєстрований, [PERSON], який за місцем реєстрації не проживає з кінця 2013 року по даний час. Такий факт підтверджується також і рахунками на сплату електроенергії на ім'я [PERSON] за вересень 2014 року, січень, лютий 2015 року (а.с. 15) та рішенням Мурованокуриловецького районного суду Вінницької області від 03 травня 2012 року (а.с. 22) із якого слідує, що сторони на час розгляду справи у суді не підтримували шлюбних стосунків та не вели спільного господаства. Відповідно до ст. 72 ЖК України, відповідач втратив право на користування жилим приміщенням внаслідок відсутності за місцем реєстрації понад строки, встановлені в ст. 71 ЖК України (шість місяців), та не проживаючи у будинку по [ADDRESS], що належить позивачу. У п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли у практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснено, що у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування житловим приміщенням (ст. 71 ЖК Української РСР), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Із пояснень позивача та третьої особи у судовому засіданні 30 квітня 2015 року слідує, що після розірвання шлюбу відповідач припинив спільне з ними проживання, не несе витрат по утриманню будинку та не приймає участі у спільному побуті. Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права, чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування чи розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого, немайнового, або майнового права та інтересу. Наведені вище норми цивільного законодавства України свідчать про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування чи розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого права. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянин України, а також іноземець чи особа без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, зобов'язані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання зареєструвати місце проживання. Зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть (ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»).

Outcome: approved