Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

Позивач - [PERSON] 05 вересня 2019 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, в якому позивачка просить суд визнати дійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна за №16590 від 03 вересня 1996 року, укладений на Одеській товарній біржі, стосовно квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 03 вересня 1996 року на підставі вказаного договору вона та [PERSON] придбали та стали власниками квартири [ADDRESS] .Зазначений договір, був укладений на Одеській товарній біржі, та у відповідності до норм законодавства, які діяли на час укладення договору, така угода нотаріальному посвідченню не підлягала. Надалі [INFO] помер співвласник вказаного нерухомого майна - [PERSON] . Під час оформлення своїх спадкових справ на спадкове майно, після смерті батька - [PERSON] , а саме на Ѕ частку квартири [ADDRESS] , позивачеві у нотаріуса було відмовлено у прийнятті спадщини, оскільки не надано належних правовстановлюючих документів на спадкове майно, з підстав того, що у зв`язку зі змінами в чинному законодавстві щодо норм про обов`язковість нотаріального посвідчення договорів купівлі-продажу, договір на підставі якого їй та померлому батьку належить вказана квартира, не відповідає формам договору, що тягне його недійсність. Узв`язку з викладеним, позивачка позбавлена можливості належним чином розпоряджатись своєю власністю та оформити свої спадкові права на частку вказаної квартири, після смерті свого батька. Зазначені обставини стали підставою для звернення позивача до суду з відповідним позовом. Ухвалою судді Суворовського районного суду міста Одеси від 06 вересня 2019 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Надалі, 22 жовтня 2019 року Суворовським районним судом міста Одеси постановлено ухвалу, якою вказану справу вирішено передати за підсудністю до Київського районного суду міста Одеси. 25 листопада 2019 року цивільна справа №523/13959/19 надійшла до Київського районного суду міста Одеси. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.11.2019 року, вказану цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 27 листопада 2019 року цивільну справу №523/13959/19 за вказаним позовом прийнято до свого провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Одночасно у вказаній ухвалі суду, судом було встановлено, що Суворовський районний суд міста Одеси під час постановлення ухвали суду від 22 жовтня 2019 року, дійшов висновку, що підсудність цієї справи повинно бути визначено у відповідності до ч. 1 ст. 27 ЦПК України, а саме за місцем зареєстрованого мешкання відповідача по справі, який в свою чергу мешкає в Київському районі міста Одеси. Однак, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами виник спір стосовно договору, який стосується нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , що територіально відноситься до Суворовського району міста Одеси. Відповідно до ч.1 ст.30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. На підставі чого, суд дійшов до висновку, що оскільки в цій справі виник спір стосовно нерухомого майна, яке розташовано в Суворовському районі міста Одеси, то підсудність цієї справи підлягає визначенню за правилами виключної підсудності у відповідності до ч.1 ст.30 ЦПК України, а тому справа підсудна Суворовському районному суду міста Одеси. Крім того, згідно з ч.16 ст.28 ЦПК України, позивач має право на вибір між кількома судами, яким згідно з цією статтею підсудна справа, за винятком виключної підсудності, встановленої статтею 30 цього Кодексу. Отже, у разі наявності підстав для визначення підсудності справи за правилами виключної підсудності, інші види підсудності щодо справи не застосовуються, у зв`язку з чим, суд вважає, що Суворовський районний суд міста Одеси дійшов помилкового висновку, щодо підсудності справи Київському районному суду міста Одеси. Судом під час постановлення ухвали суду від 27.11.2019 року враховувалось, що у відповідності до ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються. Справа, передана з одного суду до іншого в порядку, встановленому статтею 31 цього Кодексу, повинна бути прийнята до провадження судом, якому вона надіслана. З урахуванням визначеного законом порядку щодо недопущення спорів між судами про підсудність справи, оскільки справа, провадження в якій відкрито, передана для розгляду Київському районному суду міста Одеси, та суд у відповідності до ст. 32 ЦПК України зобов`язаний прийняти цивільну справу №523/13959/19 до свого провадження, судом було постановлено відповідну ухвалу та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. Одночасно судом враховується, що як вказує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), у пункті 1 статті 6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21 лютого 1975 року, заява № 4451/70, § 36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17 січня 2012 року, заява № 36760/06, § 230). Згідно зі статтею 13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відтак суд вважає, що з огляду на те, що позивач звертався з позовом за вирішенням цього спору до належного суду - Суворовського районного суду міста Одеси, проте справу було передано до Київського районного суду міста Одеси з порушенням територіальної юрисдикції, а у відповідності до ст. 32 ЦПК України, спори між судами про підсудність не допускаються, отже, наступне передання цивільної справи за підсудністю у цій справі поставило би під загрозу сутність гарантовані Конвенцією права позивача на доступ до суду та на ефективний засіб юридичного захисту. Тому суд вважає, що непослідовність національного суду створила позивачу перешкоди у реалізації права на судовий захист, і з огляду на наведене вище аргументацію дійшов висновку, що цей спір має розглядатися Київським районним судом міста Одеси, як належним судом. 20 грудня 2019 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. У судове засідання призначене на 15 січня 2020 року позивач не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, однак надала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала, просить суд задовольнити, розгляд справи провести за її відсутності, проти заочного розгляду справи не заперечує. Згідно з ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідачка - [PERSON] у судове засідання призначене на 15 січня 2020 року не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення судової повістки наявним в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомила, відзив на позовну заяву не надала. Згідно з ч. 2 ст. 282 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши в сукупності усі докази наявні в матеріалах справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 03 вересня 1996 року між [PERSON] , з однієї сторони, та [PERSON] , [PERSON] , з іншої сторони, уклали договір №16590 купівлі-продажу нерухомого майна, за умовами якого [PERSON] продала, а [PERSON] , [PERSON] придбали квартиру [ADDRESS] . Вказаний договір купівлі-продажу був укладений на Одеській товарній біржі та зареєстрований в Журналі реєстрації біржових угод нерухомістю за №16590 від 03.09.1996 року. 12 вересня 1996 року за [PERSON] і [PERSON] в КП «ОМБТІ та РОН» було зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , на підставі вказаного договору, про що зроблено відповідний запис за №104доп.-стр.40-р.№624, який міститься на зворотній сторінці договору купівлі-продажу від 03 вересня 1996 року. [INFO] у віці 64 років помер співвласник вказаного нерухомого майна - [PERSON] , про що [INFO] Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складено відповідний актовий запис №5805. Внаслідок смерті особи або оголошення її померлою відкривається спадщина. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ст. 1220 ЦК України) Згідно положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), а можливими спадкоємцями за законом визначено фізичних осіб, які є живими на час відкриття спадщини (ст. 1222 ЦК України). Право на спадкування, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Відповідно до ст. 1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття. Згідно зі ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Судом встановлено, що позивач по справі - [PERSON] , як співвласник вищевказаної квартири, є дочкою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №1312, а відтак є спадкоємцем першої черги до майна померлого [PERSON] , померлого [INFO] , а відтак має право на звернення до суду з відповідним позовом. Позивач стверджує, що вона як співвласник спірного нерухомого майна та спадкоємець до майна померлого батька, позбавлена належним чином розпоряджатись належною їй на праві власності часткою квартири, оскільки правовстановлюючий документ стосовно нерухомого майна не відповідає формам договору, з підстав змін у законодавстві щодо вимог до форми договору. Як вже зазначалось, договір купівлі-продажу №16590 від 03 вересня 1996 року, на підставі якого у тому числі позивачеві - [PERSON] належить на праві власності частка квартири [ADDRESS] , був укладений на Одеській товарній біржі та зареєстрований в Журналі реєстрації біржових угод нерухомістю за №16590 від 03.09.1996 року. Відповідно до пункту 5 спірного договору, квартира продана за 8782 гривні 40 копійок. У вказаному договорі зазначено, що він подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає. На момент укладання договору купівлі-продажу вказаної квартири був чинним Закон України "Про товарну біржу", відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин купівлі-продажу було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. В подальшому до ЦК Української РСР 1963 року були внесені зміни, відповідно до яких угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Відсутність належних правовстановлюючих документів на квартиру, на думку суду, істотним чином порушує право власності позивача, яке підлягає судовому захисту. Згідно положень ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року, якщо одна зі сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічне за змістом положення містить ч.2 ст.220 ЦК України - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Судом встановлено, що всі зобов`язання за договором №16590 від 03 вересня 1996 року, укладеним на Одеській товарній біржі, сторонами виконані у повному обсязі - покупцям була передана у власність вказана квартира, а продавцеві передані грошові кошти за продану квартиру, що підтверджується умовами передбаченими у договорі. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного, оцінивши усі докази наявні в матеріалах справи в їх сукупності, судом встановлено, що сторони договору обумовили всі його істотні умови та повністю виконали взяті на себе зобов`язання, тому враховуючи встановлені судом обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання дійсним договору купівлі-продажу №16590 від 03 вересня 1996 року, укладеного на Одеській товарній біржі, є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивачем у позові не заявлено вимоги про відшкодування судових витрат, у зв`язку з чим у суду відсутні підстави для покладання цих витрат на відповідача.

Outcome: approved