Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-26 00:00:00

І. Суть спору Позивачі [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що у 2005 році купили у подружжя [PERSON] та [PERSON] будинковолодіння за адресою: [ADDRESS] , однак нотаріально договору купівлі-продажу не встигли оформити, оскільки [PERSON] померла [INFO] , а [PERSON] [INFO] . Стверджують, що з 2005 року вони відкрито та безперервно володіють вищевказаним будинком, тобто більше 10 років здійснюють за ним догляд, утримують в належному стані. Володіють вказаним будинком позивачі і по даний час. З огляду на наведене, просять суд визнати за ними в рівних частках (по Ѕ частині) право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] за набувальною давністю. ІІ. Позиція учасників справи: В підготовчому засідання позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, просив суд їх задоволити. В підготовче засідання позивачка [PERSON] не з`явилася, проте подала заяву, в якій просить суд справу розглянути у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задоволити. Представник відповідача у підготовче засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій просить суд розглянути справу без його участі, не заперечує проти задоволення позовних вимог. Третя особа, яка\~не заявляє\~самостійних вимог\~щодо предмета\~спору [PERSON] у підготовчому засіданні проти позову не заперечила, просила суд позовні вимоги задоволити. Представник третьої особи адвокат Тиндик Р.В. у підготовчому засіданні підтримав позицію своєї довірительки, проти позову не заперечив, просив суд позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] задоволити. ІІІ. Процесуальні дії у справі: Ухвалою судді від 01.12.2020року позовну заяву залишено без руху та надано позивачам строк для усунення недоліків, зазначених в ухвалі суду. Ухвалою судді від 12.01.2021 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді від 09.03.2021року залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] . Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання. ІV. Встановлені судом фактичні обставини справи: Житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] згідно погосподарських книг по с.Поповичі за 1988-1991рр. належав колгоспному двору, членами якого станом на 15.04.1991 року були: [PERSON] , [INFO] голова домогосподарства; [PERSON] , [INFO] чоловік, що підтверджується довідкою Шегинівської сільської ради Львівської області №58 від 09.02.2021 року. Отже, виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963року, які діяли станом на 15.04.1991 року і регулювали власність колгоспного двору, подружжя [PERSON] та [PERSON] вважались його членами, частки яких становили по Ѕ кожному. В той же час, 26.02.1991 року виконавчим комітетом Мостиської районної Ради народних депутатів на підставі рішення Мостиської міської ради народних депутатів від 04.01.1991 року №4, видано Свідоцтво про право власності на житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , згідно якого даний будинок належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . З технічного паспорта на житловий будинок індивідуального житлового фонду від 17 травня 1990 року, вбачається, що по [ADDRESS] , знаходяться житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, власником житлового будинку зазначено [PERSON] . Судом встановлено, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ). Як вбачається з матеріалів справи, за життя [PERSON] розпорядилася своїм майном, склавши заповіт від 31.07.1996 року, посвідчений секретарем виконкому Поповицької сільської ради народних депутатів Мостиського району Львівської області Вороблевською О.Б., згідно з яким все своє майно заповіла [PERSON] , яка спадщину не прийняла (померла [INFO] ; свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ). Згідно повідомлення Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області від 28.01.2021 року за № 01-16/34 спадкова справа після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , не заводилася. Судом встановлено, що [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] (свідоцтво про смерть серії [NUMBER] ). Як вбачається з матеріалів справи, за життя [PERSON] розпорядився своїм майном, склавши заповіт від 30.11.2006 року, посвідчений секретарем Мостиська Другої сільської ради Мостиського району Львівської області Костецькою М.О., згідно з яким все своє майно заповів [PERSON] (третій особі у справі), однак така спадщину не прийняла та на спадкове майно не претендує, що стверджується її особистими поясненнями, наданими в судовому засіданні. Згідно повідомлення Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області від 28.01.2021 року за № 01-16/34 спадкова справа після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , не заводилася. В той же час, позивачі стверджують, що з 2005 року включаючи час після смерті [PERSON] та [PERSON] , вони проживали в житловому будинку з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] . На підтвердження вказаної обставини, позивачами до суду надано Акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] за вищевказаною адресою. Згідно довідки Шегинівської сільської ради Львівської області №58 від 09.02.2021 року, підтверджено, що тривалий час (більше 10-ти років) і на даний час в житловому будинку по [ADDRESS] , проживають [PERSON] та [PERSON] (позивачі у справі). Вважаючи, що позивачі добросовісно заволоділи вказаним будинком та володіють ним безперервно протягом більше ніж десяти років, вказують про наявність підстав для визнання за ними права власності по Ѕ частини вказаного будинку відповідно до частини 1 статті 344 Цивільного кодексу України, тобто за набувальною давністю. З огляду на викладене, [PERSON] та [PERSON] , звернулись до суду із відповідною позовною заявою. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копіями свідоцтв про смерть спадкодавців [PERSON] , [PERSON] ; копією Свідоцтва про право власності на житловий будинок від 26.02.1991 року; копією технічного паспорта на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] ; Актом обстеження матеріально-побутових умов сім`ї [PERSON] від 03.11.2020 року; копією заповіту [PERSON] від 30.11.2006 року; копією заповіту [PERSON] від 31.07.1996 року; довідками Шегинівської сільської ради Львівської області №02-18/12 від 12.03.2021 року та №58 від 09.02.2021року; копією паспортів та ідентифікаційних кодів позивачів [PERSON] та [PERSON] ; інформаційними довідками зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину; заповіти/спадкові договори) щодо спадкодавців [PERSON] та [PERSON] ; іншими матеріалами справи. Надаючи оцінку позовним вимогам та аргументам позивачів, суд виходить з наступного. V. Застосоване судом законодавство: Відповідно до статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожна фізична\~або юридична\~особа має\~право мирно\~володіти своїм\~майном.\~Ніхто не\~може бути\~позбавлений своєї\~власності інакше\~як в\~інтересах суспільства\~і на\~умовах,\~передбачених законом\~і загальними\~принципами міжнародного\~права. Згідно частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право на звернення до суду для захисту своїх прав. За змістом\~статей 12,\~81\~ЦПК України,\~цивільне судочинство\~здійснюється на\~засадах змагальності\~сторін.\~Кожна сторона\~повинна довести\~ті обставини,\~на які\~вона посилається\~як на\~підставу своїх\~вимог та\~заперечень. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 7 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини 4 статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Стаття 41 Конституції України\~наголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Згідно із частиною 1\~статті 316 ЦК України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (стаття 317 ЦК України). Статтею 319 ЦК України\~передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з частиною 1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частин 1 та 2 статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом частини 1 статті 344 ЦК України, на яку посилаються позивачі, обґрунтовуючи свої вимоги, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Таким чином, відповідно до частини 1 статті 344 ЦК України, для такого набуття необхідна сукупність умов: - наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; - законність об`єкта володіння; - добросовісність заволодіння чужим майном; - відкритість володіння; безперервність володіння; - сплив установлених строків володіння; - відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Аналізуючи поняття «добросовісність володіння» як ознаку набувальної давності за статтею 344 ЦК України, Верховний Суд\~України в\~Постанові від\~06.09.2018,\~по справі\~№ 205/1178/16-ц, прийшов до висновку, що добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи, і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Згідно з правовими позиціями, викладеними у Постановах Верховного Суду від 27.09.2018 у справі № 571/1099/16-ц та Постанові від 31.10.1018 у справі № 683/2047/16-ц, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Аналогічний висновок, викладений також у Постанові Верховного Суду від 18 грудня 2019 року у справі №645/2540/17-ц, де зазначено, що за набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Відповідно до правового висновку, якого дійшла Велика палата\~Верховного Суду\~у постанові\~від 14.05.2019\~у справі\~№910/17274/17\~(провадження\~№12-291гс18), правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, тобто це такий спосіб, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 Цивільного кодексу України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація). У постанові від 26 березня 2020 року у справі № 323/3719/15-ц Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду, аналізуючи поняття добросовісності володіння, як підстави для набуття права власності за набувальною давністю за статтею 344 ЦК України, дійшов висновку, що добросовісність, як одна із засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна, тобто на початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. В основі такого переконання добросовісного володільця задля набуття права власності за давністю володіння має бути певна справедлива підстава ( justus titulus), яка з переконливо давала достатні й обґрунтовані підстави для такого володільця бути впевненим у правомірності такого набуття для себе, у власному інтересі та від свого імені. Отже, суду при вирішенні спору належить встановити саме факт добросовісності заявника на момент отримання ним майна, що позивач, як володілець майна, не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, і що у нього не могло бути сумнівів у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). ЦПК України встановлено, що: відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом і кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. (статті 12 і 81); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина 1 статті 13); обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (частина 1 статті 82); доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина 1 статті 76); належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (стаття 77); згідно ст.78 ЦПК України суд не\~бере до\~уваги докази,\~що одержані\~з порушенням\~порядку,\~встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. у відповідності до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. статтею 80 ЦПК України визначено, що достатніми є\~докази,\~які у\~своїй сукупності\~дають змогу\~дійти висновку\~про наявність\~або відсутність\~обставин справи,\~які входять\~до предмета\~доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. VI. Висновки суду: Оцінюючи можливість набуття позивачами [PERSON] та [PERSON] права власності на спірний житловий будинок за набувальною давністю, суд, здійснює аналіз наявності всієї сукупності обставин, зазначених в частині 1 статті 344 ЦК України, необхідних для набуття права власності саме за відповідною підставою. Судом встановлено, що позивачі, як громадяни України є суб`єктами, які здатні набути у власність об`єкт нерухомості житловий будинок. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, необхідно враховувати, зокрема, наступне: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна. Володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява обґрунтована, між сторонами мають місце цивільні правовідносини і позов підлягає до задоволення, оскільки в судовому засіданні було встановлено, що позивачі з 2005 року добросовісно, відкрито та безперервно володіють домогосподарством по [ADDRESS] , яке належало на праві приватної власності [PERSON] , котра померла [INFO] та [PERSON] , котрий помер [INFO] . Дане володіння є правомірним, відкритим та безперервним. Вказані обставини встановлені з матеріалів справи і не були оспорені в судовому засіданні. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи («Проніна проти України», № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Оскаржуване судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. Одним із принципів цивільного судочинства є змагальність сторін, відповідно до якого кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно, несе ризик настання наслідків, пов`язаний із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд враховує, що позивачі підтримують свої вимоги, які підтверджуються письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні, а відповідач та третя особа не заперечують, щодо задоволення позовних вимог, тому позов [PERSON] та [PERSON] є обґрунтованим. Ураховуючи принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримуючись загальних засад цивільного законодавства, таких як справедливість, добросовісність та розумність, та на забезпечення виконання завдань цивільного судочинства щодо ефективного захисту порушених, невизнаних прав та інтересів, з огляду на наведені положення закону, виходячи із меж заявлених позовних вимог та враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що є правові підстави для задоволення позову в повному обсязі. VII. Розподіл судових витрат між сторонами: Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи думку сторін та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесені позивачами судові витрати зі сплати судового збору слід залишити за ними.

Outcome: approved