Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що знаходяться в [ADDRESS] . Мотивуючи позовні вимоги, представник позивача - адвокат Кушнеренко Т.В. зазначила, що на території [ADDRESS] . З 2003 року [PERSON] проживає у вказаному будинку. Позивачка вселилась як господарка, оскільки знала, що власника будинку вже не має. Почала вільно та самостійно там проживати, користуючись та володіючи будинком односоосбово. Одже, [PERSON] володіла будинком відкрито, безперевно і ставилась до цього майна як до власного. В подальшому позивач дізналась, що будинок, розташований по [ADDRESS] належав на праві приватної власності громадянину [PERSON] , який помер [INFO] (свідоцтво № [NUMBER] , видане Новокиївською сільською радою від 23.05.1997 року). В 2020 році позивач вирішила оформити право власності на будинок, з цією метою звернулась до сільської ради та виявилось, що це є неможливим. Оскільки у неї відсутні будь-які документи, які підтверджують законність набуття права користування будинком. Крім того в сільраді їй повідомили, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого Новокиївською сільською Радою №61, влансиком зазначеного майна є [PERSON] , яка жодного разу до с. Новокиївка не поверталась і долею майна не цікавилась, окрім того, претензій до позивачки ніхто не має та на зазначене майно ніхто не претендував. Те, що в дійсності [PERSON] зареєстрована і проживає по [ADDRESS] з 2003 року і дотеперішнього часу підтверджено довідкою виконавчого комітету №1 Каланчацької селищної ради. Також, довідкою виконавчого комітету №1 Каланчацької селищної ради підтверджено, що за позивачкою числиться земельна ділянка площею 0,58 га з них : 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,32 га для ведення особистого селянського господарства. Позивач просить визнати за нею право власності за набувальною давністю на вище зазначене майно. Ухвалою судді від 21.07.2020 року відкрито провадження, по справі призначено підготовче судове засідання та вирішено розглядати справу за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 22.03.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду. Будь-яких інших процесуальних дій по справі не вчинялося. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, причину неявки суду не повідомила. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник позивача: Кушнеренко Т.В. ( діє на підставі доручення для надання безоплатної вторинної праввої допомоги від 02.03.2020 року №31-2020 (копія), свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №497 від 11.10.2010 року (копія), довіреність від 22.03.2020 року (копія)) в судовому засіданні заявлені вимоги позивачем підтримала та просила їх задоволити повністю з підстав, викладених в позовній заяві. Також 22.03.2021 року подала до суду заяву про залишення клопотання про витребування доказів без розгляду. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, відповідно до ст. 128 ЦПК України, в судове засідання не з`явилась, однак надіслала на адресу суду заяву, що не заперечує проти задоволення позовних вимог, заявлених позивачем та просить справу розглядати без її участі. Зважаючи на вище викладене, суд вважає за можливе розглянути справу на підставі наявних доказів. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Заслухваши представника позивача, вивчивши та дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст.55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Судом встановлено, що будинок, розташований в [ADDRESS] належав на праві приватної власності громадянину [PERSON] , який помер [INFO] (свідоцтво № [NUMBER] , видане Новокиївською сільською радою від 23.05.1997 року). На підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № [NUMBER] , посвідченого Новокиївською сільською Радою, власником зазначеного майна є відповідач [PERSON] , яка жодного разу до с. Новокиївка не поверталась і долею майна не цікавилась, окрім того, претензій до позивачки не має та на зазначене майно не претендує. Судом також встановлено, що позивач [PERSON] зареєстрована і проживає по [ADDRESS] з 2003 року і до теперішнього часу, що підтверджено довідкою виконавчого комітету №1 Каланчацької селищної ради. Також, довідкою виконавчого комітету №1 Каланчацької селищної ради підтверджено, що за позивачкою числиться земельна ділянка площею 0,58 га з них : 0,25 га для обслуговування житлового будинку та 0,32 га для ведення особистого селянського господарства. Статтею 328 Цивільного кодексу України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена законом. Згідно ст.344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК України. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК України). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України) (п. 9 Постанови). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК України). Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила статті 344 ЦК України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови). Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК України, а також частини четвертої статті 344 ЦК України, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови) Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК України, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Враховуючи викладене, аналізуючи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог [PERSON] та наявність підстав для задоволення позову.

Outcome: approved