Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про визнання останніх такими, що втратили право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS]. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що 14.12.2015 року він за договором купівлі-продажу придбав зазначений будинок, в якому по теперішній час продовжують бути зареєстрованими відповідачі. Фактично [PERSON] в будинку не мешкають з 01.12.2015 року, наразі вони мешкають в Російській Федерації та зв'язку з ними немає. Вони зобов'язалися знятися з реєстраційного обліку в квітні 2016 року, але не виконали свого зобов'язання по теперішній час. Реєстрація відповідачів перешкоджає йому в розпорядженні та користуванні будинком. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком. Позивач [PERSON] до суду не з'явився, надав заяву з проханням розгляд справи проводити за його відсутності, на задоволенні позову наполягав, проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечував. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання не прибули, повідомлялися про місце, дату та час судового розгляду у визначений цивільним процесуальним законодавством спосіб, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надали та про причини неявки суд не повідомили. Згідно зі ст. 224 ЦПК України в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на такі встановлені в судовому засіданні обставини та відповідні ним норми діючого законодавства. Судом достовірно встановлено, що будинок [ADDRESS] належить позивачеві [PERSON] на праві приватної власності, підставою виникнення вказаного права приватної власності є договір купівлі-продажу від 14.12.2015 року, посвідчений приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Богатовим С.Г. (а.с. 3, 4). За відомостями виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 09.12.2016 року, в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с. 5). З акту № 818/5 від 15.12.2016 року, складеного координаційним комітетом органів самоорганізації населення м. Мирнограда, вбачається, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з 01.12.2015 року і по т.ч. не проживають в будинку [ADDRESS] (а.с. 6). Як вбачається з розписки від 19.12.2015 року, відповідачі мешкають в м. Липецьку РФ, зобов'язалися виписатися з будинку в квітні 2016 року (а.с. 7). Відповідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод здійсненні права власності в формі пред'явлення вимоги про визнання осіб такими, що стратили право на користування жилим приміщенням. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Оскільки відповідачі фактично не мешкають в будинку позивача з 01.12.2016 року, договірних відносин щодо винаймання житла між ними немає, дій щодо добровільного зняття з реєстрації відповідачі не здійснюють, суд вважає їх реєстрацію в будинку такою, що створює перешкоди у реалізації позивачем [PERSON] права власності щодо свого майна, тому відповідачів належить визнати такими, які втратили право користування будинком. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягають солідарному стягненню на користь позивача понесені останнім судові витрати в сумі 551 гривня 20 копійок. На підставі наведеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 60, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд

Outcome: approved