Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті, заінтересована особа Добропільський районний відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Обґрунтовуючи заяву зазначила, що [PERSON], її чоловік, 27.07.2017 року помер в м.Донецьк, але у Добропільському районному відділі ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області їй було відмовлено у реєстрації смерті у звязку з тим, що документ, що підтверджує смерть чоловіка видано на неконтрольованій органами державної влади України території та рекомендовано звернутись до суду. Вказала, що встановлення факту смерті їй необхідно для проведення державної реєстрації смерті її чоловіка та отримання свідоцтва про смерть, що надасть можливість оформити в подальшому спадщину. Заявник у судовому засіданні пояснила, що її чоловік [PERSON], [INFO], був громадянином України, помер 27.07.2017 року у м.Донецьк. Зазначила, що в день смерті о шостій годин ранку він виїхав на своєму автомобілі з дому, приблизно о 7-20 годин того ж дня він подзвонив їй та сказав, що погано себе почуває, пояснив, що він знаходиться в Калінінському районі міста Донецька, вона приїхала до нього на таксі, але чоловік вже був мертвий, після чого вона викликала необхідні служби. Поховали [PERSON] на Лісному кладовищі у м.Макіївка. Встановлення факту смерті їй необхідно для проведення державної реєстрації смерті її чоловіка та отримання допомоги на поховання. Представник заінтересованої особи, Добропільського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в судове засідання не зявився. Надав до суду заяву, в якій останній просив розглянути справу без його участі та не заперечував проти задоволення заяви [PERSON] Суд вважав можливим розглянути справу без участі заінтересованих осіб, які належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] 27.07.2017 року в м. Донецьк підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою та значиться зареєстрованою за адресою [INFO], що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України від 12.06.2017 року №0000234421 (а.с.6) та інформацією з Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради від 19.09.2017 року № 08/3877/01-16 (а.с.18). Судом встановлено, що заявник [PERSON] є дружиною [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про одруження (а.с.12). Згідно копії свідоцтва про смерть серії ДНР №069648, [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], 27.07.2017 року помер в м.Донецьк, про що Червоногвардійський відділ запису актів громадянського стану м. Макіївки державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької народної республіки зробив актовий запис №660 від 28.07.2017 року (а.с.8). Згідно копії довідки про причину смерті №2179 від 27.07.2017 року, яка видана лікарем Республіканського бюро судово-медичної експертизи Міністерства охорони здоровя Донецької народної республіки, [PERSON], [INFO] помер 27.07.2017 року, причина смерті: набряк легенів та головного мозку (а.с.4). В ході судового засідання були досліджені копія акту прийому-передачі наданих послуг за договором-замовлення №23435 від 29.07.2017 року, копія Договору-замовлення 012127 від 28.07.2017 року, (а.с.6-7), з яких вбачається, що вони виписані на імя [PERSON] і свідчать про отримання останньою ритуальних послуг від ДП «Ритуал» Міністерства економічного розвитку ДНР з метою організації та проведення захоронення померлого [PERSON]. Вищевказані досліджені документи, а саме копія свідоцтва про смерть, копія довідки про причину смерті, копія акту прийому-передачі наданих послуг за договором-замовлення, копія Договору-замовлення, які видані органами та закладами м. Макіївки та м. Донецьк, що розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. З листа начальника Покровського районного відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 12.09.2017 року № 2325/15.21-28, вбачається, що заявнику [PERSON] було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], який помер 27.07.2017 року, так як останньою предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р.№545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» (а.с.5). З листа начальника Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 19.09.2017 року № 15.32-5/1604, вбачається, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актовий запис про смерть на [PERSON] [INFO], за період з 27.07.2017 року по 19.09.2017 року, відсутній (а.с.20). Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Даючи оцінку допустимості свідоцтву про смерть, довідці про причину смерті, копії акту прийому-передачі наданих послуг за договором-замовлення, копії договору-замовлення, які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст. 19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавтва має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, органом реєстрації, лікарняним закладом), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті громадянина України [PERSON] [INFO], який помер 27.07.2017 року у м. Донецьк, і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть її чоловіка та отримання допомоги на поховання. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України та отримати допомогу на захоронення. На підставі ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved