Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 28.10.2006 року між нею та відповідачем [PERSON] було зареєстровано шлюб у виконавчому комітеті Баранинської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, за актовим записом - №25. У шлюбі у них народився син [PERSON], [INFO]. Позивач зазначає, що останнім часом подружні стосунки з відповідачем припинені, спільне господарство не ведуть. Вказала, що через відсутність взаємоповаги, у подружжя склались неприязні стосунки, в них різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, що стало причиною постійних сварок між ними. Вважає, що за даних обставин реєстрація шлюбу носить формальний характер, а подальше спільне життя та збереження шлюбу є неможливим та суперечить інтересам позивача. З посиланням на викладене та норми ст.ст. 104,105,110,112 СК України, позивач просить суд шлюб між нею та відповідачем [PERSON] розірвати. В ході судового розгляду справи позивач уточнила позовні вимоги та просила суд шлюб між нею та відповідачем [PERSON] розірвати, місцем проживання дитини визначити місце проживання позивача. В судовому засіданні позивач [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові, надала суду пояснення аналогічні викладеним . Зокрема пояснила суду, що вони з березня 2014 року спільно не проживають, подружні стосунки не підтримують, спільне господарство не ведуть. Вказує на те, що основною причиною розірвання шлюбу є відсутність взаєморозуміння подружжя, те що подружжя матеріально не підтримували одне одного, відповідач матеріально не забезпечував сім'ю, вона самостійно займалась вихованням дитини. На даний час дитина проживає разом з нею. В судовому засіданні відповідач [PERSON] уточнені позовні вимоги визнав повністю. Зокрема пояснив, що основною причиною розірвання шлюбу є постійні сварки між подружжям. Не заперечив проти розірвання шлюбу та залишення сина проживати спільно з позивачем. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Як встановлено в судовому засіданні, сторони уклали шлюб 28.10.2006 року у виконавчому комітеті Баранинської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, за актовим записом - №25, що стверджується свідоцтвом про одруження виданим виконавчим комітетом Баранинської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, серії [NUMBER] від 28.10.2006 року, приєднаним до матеріалів справи/а.с.2/ У даному шлюбі у сторін народився син [PERSON], [INFO], що стверджується відповідним свідоцтвом про народження, копія якого приєднана до матеріалів справи /а.с.3/. Як встановлено судом, неповнолітній син [PERSON], [INFO], проживає разом з позивачем і дані обставини не заперечувались сторонами в судовому засіданні . Шлюбні відносини між подружжям припинені з березня 2014 року. Майновий спір між сторонами відсутній. Правовідносини між сторонами випливають із норм Сімейного Кодексу України. Суд враховує, що регулювання шлюбно-сімейних правовідносин здійснюється на принципах добровільності, взаємоповаги, взаєморозуміння, а держава забезпечує принцип свободи шлюбу та принцип свободи розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. У відповідності зі ст. 110 Сімейного Кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Згідно положення ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Основною причиною припинення сімейних відносин є відсутність взаєморозуміння подружжя та постійні сварки між подружжям. Як встановлено в суді, між сторонами виникли конфліктні стосунки на грунті особистих неприязнених стосунків, що супроводжується сварками. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивачка не має наміру зберегти шлюб з відповідачем. З урахуванням викладеного, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін, суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, як це передбачено ст.112 Сімейного Кодексу України, шлюб між [PERSON] та [PERSON] носить формальний характер. Причиною розпаду цієї сім'ї є відсутність взаєморозуміння подружжя та постійні сварки між подружжям. При таких обставинах суд приходить до висновку, що дана сім'я розпалася остаточно, примирення між подружжям є неможливим, є всі підстави для задоволення позову в частині розірвання шлюбу. Задовольняючи позовні вимоги в частині розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово „сімейний" засвідчує, що шлюб створює сім'ю, а слово „союз", підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Згідно ст. 56 ч.3 СК України кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини, а ч.4 цієї ж статті передбає, що примушування до збереження шлюбних відносин є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. У відповідності до ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Положеннями ч.ч. 1 та 2 ст. 11 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Крім того на думку суду, обґрунтованими є і вимоги позивачки щодо визначення місця проживання дитини разом з нею. Відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Зважаючи на викладене, з урахуванням всіх обставин справи, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи, що визнання уточненого позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права та інтереси інших осіб, суд приходить до висновку, що уточнені позовні вимоги підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved