Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] \~\~звернувся до суду з позовом до Головного управління МВС України в Запорізькій області про зняття арешту з нерухомого майна, в обґрунтування якого зазначив наступне. 16.02.2007 року слідчим Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області Плевако В.І. в рамках розслідування кримінальної справи відносно [PERSON] за ст. 286 КК України, накладено арешт на належне йому на праві власності майно: 17/100 частин будинку [ADDRESS] . Позивач звернувся до слідчого відділу Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою про зняття арешту з належного йому майна, однак позивача повідомлено про неможливість скасувати арешт, в межах наданих повноважень, оскільки Дніпровський ВП ГУНП в Запорізькій області не є правонаступником Запорізького міського управління ГУМВС в Запорізькій області, у зв`язку з чим, йому було рекомендовано звернутися до суду із заявою про зняття арешту з майна. 12.07.2019 року ухвалою суду позов залишено без руху та надано відповідачу строк для усунення зазначених в ухвалі недоліків. 26.07.2019 року на виконання ухвали суду позивачем надано уточнену позовну заяву. Ухвалою суду від 29.07.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 19.08.2019 року від представника відповідача Головного управління національної поліції в Запорізькій області на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки відповідач не є правонаступником Запорізького міського управління ГУМВС в Запорізькій області та не може впливати на права та обов`язки позивача. Ухвалою суду від 10.10.2019 року замінено відповідача Головне управління національної поліції в Запорізькій області на належного відповідача - Запорізьке міське управління Головного управління МВС України в Запорізькій області. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, представник позивача подала письмову заяву про розгляд справи у її відсутність, відповідно до якої позовні вимоги підтримує та наполягає на їх задоволенні, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4\~ ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з чим, на підставі ст. 247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши зібрані та досліджені докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд приходить до наступного висновку. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст.\~12, ч. 1 та ч. 2 ст.\~13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивачу на підставі рішення Апеляційного суду Запорізької області від 20.03.2007 року належить на праві власності 17/100 частин житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 171506381 від 24.06.2019 року (а.с. 12). На підставі постанови слідчого Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області Плевако В.І. від 16.02.2007 року в рамках розслідування кримінальної справи відносно [PERSON] за ст. 286 КК України було накладено арешт 17/100 частин домоволодіння [ADDRESS] , відомості про що було внесено 21.02.2007 року за № 4530432 реєстратором Третьою Запорізькою державною нотаріальною конторою (а.с. 12). Реалізовуючи свої права 25.06.2019 року позивач звернувся до слідчого відділу Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області із заявою, в якій просив зняти арешт на належні йому на праві приватної власності 17/100 частин вищевказаного будинку, однак листом від 25.06.2019 року вих. № С-325/40/02/04-2019 позивачу [PERSON] \~\~повідомлено про неможливість скасувати арешт з належного йому майна в межах наданих повноважень, оскільки Дніпровський ВП ГУНП в Запорізькій області не є правонаступником Запорізького міського управління ГУМВС в Запорізькій області, у зв`язку з чим, йому було рекомендовано звернутися до суду із заявою про зняття арешту з майна. Дослідженими судом доказами, які долучено до матеріалів справи, які, оцінивши в сукупності, суд вважає належними та допустимими, підтверджено, належність на праві власності позивачу майна, зазначеного у позові. На підставі аналізу наданих позивачем доказів, суд дійшов висновку про підтвердження обставин, викладених позові, в обґрунтування позовних вимог про підстави скасування арешту з майна, яке належить позивачу, виходячи з наступного. Відповідно до\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до\~ст. 55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом ст. ст.\~4,\~5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВССУ № 5 від 03.06.2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Статтею 41 Конституції України\~передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно з ст. 1 Першого Протоколу\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~до якої Україна приєдналась 17 липня 1997р. відповідно до\~Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР\~"Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Європейський Суд з прав людини у рішенні у справі „Ятрідіс проти Греції зазначив, що володіння майном повинно бути законним. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. На час розгляду справи відповідачем не надано будь-яких даних, з урахуванням яких можливо було б дійти висновку про врегулювання спору між сторонами. Крім того, матеріали справи не містять даних про наявність підстав в подальшому застосуванні арешту, накладеного на майно позивача. Відповідно до ст.ст.\~316,\~317,\~319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За викладених обставин, суд приходить до висновку, що арешт майна, який був накладений слідчим Запорізького міського управління ГУМВС України в Запорізькій області Плевако В.І. в рамках розслідування кримінальної справи відносно [PERSON] за ст. 286 КК України, порушує право власності позивача. Таким чином, обрані позивачем способи захисту його права власності суд вважає такими, які передбачені законом і відповідають йому. У зв`язку з викладеним, враховуючи, що наявність арешту (обтяження), накладеного на зазначене у позові майно, порушує право власності позивача, яке у встановленому законом порядку не скасовано, внаслідок чого обмежує його права, та відсутність підстав для обтяження нерухомого майна в подальшому, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про скасування арешту майна є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved