Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Дзержинського міського суду Донецької області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтування заявлених вимог вказує, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 28 жовтня 2009 року, вона є власником квартири [ADDRESS] . Крім позивача у вказаній вище квартирі зареєстровані також [PERSON] та [PERSON] , які фактично у вказаній вище квартирі не проживають, їх особистих речей в квартирі немає, оплату комунальних послуг вони не здійснюють, станом квартири не піклуються. Отже, у зв`язку з викладеним, позивачем ставиться питання про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування жилим приміщенням, оскільки вони не проживають без поважних причин у вказаному будинку. Позивач в судове засідання не з`явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, зазначила що наполягає на задоволенні вимог, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі в судове засідання не прибули з невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи були повідомлені належним чином, заяви про розгляд справи за їх відсутністю не надавали. Справа розглядається на підставі ст. 280 ЦПК України - заочно. Дослідивши матеріали справи, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на таке: За ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 28 жовтня 2009 року, позивач по справі є власником квартири [ADDRESS] (а.с.6,7). Згідно довідки про склад сім`ї № 3377 від 23.03.2020 року, яка видана військово-цивільною адміністрацією м.Торецьк Донецької області, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі - [PERSON] , [PERSON] (а.с.9). Судом встановлено, що відповідачі у справі не проживають у вказаній квартирі з липня 2015 року, що підтверджується актом № 3379 від 23.03.2020 року, підписаного сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підпис яких завірено провідним спеціалістом СРМП ВЦА м. Торецьк Донецької області Домбровською Н.М. (а.с.8). Таким чином, позивач [PERSON] , як власник квартири [ADDRESS] , має право володіти, користуватися та розпоряджатися даною квартирою на власний розсуд, використовувати її для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Наявність реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] в квартирі позивача обмежує її права, як власника, і вона на підставі ст. 391 ЦК має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права. На підставі наведеного, суд дійшов висновку про задоволення заявлених позовних вимог. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Пунктом 1 ч.2 ст.141 ЦПК України передбачено, що у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. Таким чином стягненню з відповідачів [PERSON] , [PERSON] на користь позивача підлягає сума судового збору в розмірі 840,80 грн. в рівних частинах, тобто по 420 грн. 40 коп. з кожного.

Outcome: approved