Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-08 00:00:00

Позивач [PERSON] в листопаді 2013 року звернулась до суду з позовом до [PERSON] розподіл майна подружжя, що є спільною власністю. Позовні вимоги мотивовані тим, що рішенням суду від 12.08.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Від сумісного життя у сторін є неповнолітній син [PERSON], [INFO], який після розірвання шлюбу залишився проживати із позивачем та знаходиться на її утриманні. Під час шлюбу сторони на підставі договору купівлі-продажу від 05 серпня 2004 року придбали однокімнатну квартиру [ADDRESS], вартістю 41870 грн. Також ними за спільні кошти було придбано автомобіль марки «Фольцваген Т-4». Відповідач в добровільному порядку не погоджується поділити майно, що є спільною сумісною власністю, тому позивач змушена звернутися із вищезазначеним позовом до суду та просить суд постановити рішення, яким виділити їй у власність спірну квартиру. В ході судового розгляду справи позовні вимоги [PERSON] залишені без розгляду в частині виділу [PERSON] автомобіля марки "Фольцваген Т-4". Позивач та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили суд їх задовольнити, позивач пояснила, що в неї на утриманні знаходиться їхній неповнолітній син, якому необхідне житло. Відповідач в судовому засіданні не заперечив проти задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази в справі, суд встановив наступне. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 12.08.2013 року шлюб між сторонами розірвано. Від шлюбу у сторін є неповнолітній син [PERSON], [INFO], відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER]. Відповідно до договору купівлі-продажу від 15.08.2004 року [PERSON] купив квартиру [ADDRESS]. Згідно технічного паспорту квартира [ADDRESS] зареєстрована в ВООБТІ на праві приватної власності за [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 1 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу, відповідно до ст. 68 СК України. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. У відповідності до ч. 2 цієї ж статті неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 4 с. 71 СК України, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Ст. 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо річ є неподільною. Так, в ході судового розгляду справи встановлено, що відповідач не заперечує проти поділу майна запропонованого позивачем. Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права та інтереси сторін. Суд враховує, що з позивачем на утриманні залишається неповнолітня дитина, а відповідач не наполягає на стягненні грошової компенсації тощо, квартира не перебуває під обтяженнями. У зв'язку із тим, що позивач не наполягала на стягненні з відповідача судових витрат, суд вважає за можливе залишити їх за позивачем. На підставі викладеного та

Outcome: approved