Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Позивач [PERSON] 07 листопада 2014 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про визнання будинковолодіння [ADDRESS] спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON], визнання за ним права власності на 1/2 частину будинку та 1/2 частину земельної для обслуговування будинку, мотивуючи тим, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 1986 року по 13 травня 2014 року. За час шлюбу сторонами за спільною згодою було набуто будинковолодіння [ADDRESS]. Відповідачкою було подано до Угорницької сільської ради заяву та необхідний пакет документів для оформлення права власності на житловий будинок. На підставі рішення виконкому Угорницької сільської ради народних депутатів № 198 від 09.07.1987 року відповідачці було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 29.12.1989 року. Оскільки майно набуте під час шлюбу, то воно є спільною сумісною власністю подружжя та підлягає поділу. Відповідачка не погоджується на добровільний розподіл спільного майна, тому позивач змушений був звернутись з позовом до суду. 20 травня 2015 року відповідачка [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою та просила визнати будинок [ADDRESS], земельну ділянку для обслуговування будинку її особистою приватною власністю та визнати незаконним і скасувати свідоцтво про право власності на жилий будинок від 29 грудня 1989 року, мотивуючи тим, що житловий будинок в [ADDRESS] побудований та введений в експлуатацію у 1979 році рідним братом матері [PERSON]. Після одруження з вересня 1986 року сторони стали проживати в будинку за адресою [ADDRESS], який належав рідній сестрі відповідачки [PERSON]. 23 січня 1988 року сестра відповідачки - [PERSON], подарувала їй жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS], що підтверджується Договором дарування житлового будинку, посвідченим [PERSON], секретарем виконавчого комітету Угорницької сільської ради народних депутатів Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, та зареєстровано в реєстрі за №2. Ніяких заяв та необхідного пакету документів, як стверджує позивач у позовній заяві, відповідачка до Угорницької сільської ради для оформлення права власності на майно не подавала. Будинковолодіння подароване особисто відповідачці її рідною сестрою, вчинення правочину дарування нерухомого майна не передбачає спільної згоди подружжя, а майно є особистою приватною власністю обдарованого. Право власності на жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] було зареєстровано за відповідачкою Івано-Франківським ОБТІ 29 грудня 1989 року, про що було зроблено запис в реєстрову книгу №4 за реєстровим №606, що підтверджується відміткою на вищевказаному Свідоцтві про право власності на жилий будинок. У Свідоцтві також зазначено, що воно видано на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів №198 від 09 липня 1987 року. Проте, у Рішенні виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів №198 від 09 липня 1987 року зазначено, що "розглянувши рішення виконкому Угорницької сільської ради народних депутатів №27 від 18.06.1987 року виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради народних депутатів вирішив оформити право власності на 236 домоволодінь громадян с. Угорники згідно додатку №1 на 7-й аркушах". Про зміст рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів №198 від 09 липня 1987 року відповідачка дізналася з Архівного витягу №Г-2/04-20 від 28.01.2014 року, виданого Державним архівом Івано-Франківської області на її запит. 17 лютого 2014 року відповідачка вже зверталась до Івано-Франківського міського суду з позовною заявою до Івано-Франківської міської ради про визнання недійсним Свідоцтва про право власності на жилий будинок. 05 листопада 2014 року Івано-Франківським міським судом було винесено рішення по цивільній справі №344/2456/14-ц за її позовом до Івано-Франківської міської ради про визнання недійсним Свідоцтва про право власності на жилий будинок, яким позовні вимоги задоволено, Свідоцтво про право власності на жилий будинок від 29 грудня 1989 року - скасовано. 08 грудня 2014 року колегією судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Івано-Франківського міського суду від 05.11.2014 року, рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким в позові відмовлено з тих підстав, що не встановлено, чи порушено законне право позивачки видачею Свідоцтва про право власності, а також не з'ясовано, у чому саме полягає порушення її законного права. Не погодившись із рішенням колегії судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.12.2014 року подала касаційну скаргу на вищевказане рішення. 11 березня 2015 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ було постановлено ухвалу, якою відхилено касаційну скаргу із мотивів того, що позивачкою не було доведено суду порушення, невизнання або оспорювання моїх прав та законних інтересів. Тобто, на сьогоднішній день оцінка судом законності видачі Свідоцтва про право власності не здійснено, справа по суті так і не вирішена. На підставі розпорядження керівника апарату Івано-Франківського міського суду від 13 січня 2016 року було проведено повторний автоматизований розподіл справи у зв'язку із закінченням терміну повноважень судді [PERSON]. 21 січня 2016 року справу прийнято до провадження суддею Бабій О.М. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, просив позов задовольнити. Вимоги зустрічного позову представник позивача не визнав, просив у його задоволенні відмовити з мотивів наведених в письмових запереченнях. Також в судовому засіданні 25 травня 2016 року представник позивача пояснив, що [PERSON] не заперечує того факту, що будинок він не будував, однак право власності на будинок було зареєстровано під час перебування сторін у шлюбі, тому будинок є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідачка [PERSON], яка була допитана в судовому засіданні в якості свідка, суду пояснила, що позовні вимоги не визнає, оскільки будинок [ADDRESS] є її особистою приватною власністю на підставі договору дарування. Відповідачка підтвердили обставини, які вона виклала у зустрічній позовній заяві. Представник відповідачки в судовому засіданні позовні вимоги не визнав з мотивів наведених в зустрічній позовній заяві, просив у задоволенні позову відмовити. Відповідачка та її представник вимоги зустрічного позову підтримали з мотивів наведених в ньому. Представник відповідача виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради в судовому засіданні суду пояснив, що виконавчий комітет діяв в межах свої повноважень. Як так трапилось, що в рішенні, на підставі якого видано оспорюване свідоцтво, та в самому свідоцтві вказані різні особи, йому не відомо. Просив у задоволенні зустрічного позову відмовити. Представник третьої особи Угорницької сільської ради в судові засідання не з'являвся, до суду надіслав заяву, за змістом якої просить розгляд справи проводити у відсутності представника. Свідок [PERSON], який є батьком відповідачки [PERSON] в судовому засіданні дав покази в яких вказав, що спірний будинок [ADDRESS] будував він. Будинок введено в експлуатацію ще в 1982 році, ще до одруження його дочки з позивачем [PERSON]. [PERSON] участі у будівництві будинку не приймав. У 1988 році [PERSON], яка є сестрою [PERSON], подарувала їй будинок. Свідок [PERSON], яка є рідною сестрою відповідачки, в судовому засіданні дала покази в яких вказала, що будинок [ADDRESS] будував її батько. Приблизно у 1982 році вони всі поселились в будинок. У 1988 році вона подарувала будинок своїй сестрі [PERSON], договір дарування було оформлено в Угорницькій сільській раді. Жодних документів для оформлення права власності на будинок свідок до Угорницької сільської ради не подавала. Свідок [PERSON], який є сусідом [PERSON], суду пояснив, що будинок [ADDRESS] будували батьки [PERSON]. Свідок в цей час будував свій будинок на цій же вулиці, тому все бачив. До весілля [PERSON] з [PERSON] в 1986 році, будинок вже був збудований. Свідок [PERSON], яка є сусідкою відповідачки [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що будинок [ADDRESS] будували батьки [PERSON]. [PERSON] та [PERSON] одружились в 1986 році, коли будинок вже був збудований. [PERSON] та її батьки почали проживати у будинку ще у 1982 році. [PERSON] участі у будівництві будинку не приймав. Свідок [PERSON], яка є сусідкою відповідачки [PERSON], суду пояснила, що [PERSON] участі у будівництві будинку [ADDRESS] не приймав. Свідок вселилась у свій будинок у 1983 році, на той час батьки [PERSON] та [PERSON] вже проживали у будинку. У 1986 році [PERSON] та [PERSON] одружились та почали проживати у будинку. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, покази свідків, всебічно, повно та об'єктивно дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 06 вересня 1986 року по 13 травня 2014 року, вказана обставина сторонами визнається, а тому доказуванню згідно ст. 61 ЦПК України, не підлягає. Позивач [PERSON] вказує, що під час шлюбу вони разом з відповідачкою [PERSON] за спільною згодою набули будинковолодіння [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на жилий будинок від 29 грудня 1989 року, яке видане на ім'я [PERSON]. Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом ч. 1 та 2 ст. 60 Сімейного кодексу України (надалі СК України), майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст. ст. 69, 70 Сімейного кодексу України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідачка [PERSON] вважає будинковолодіння [ADDRESS] своєю особистою власністю, оскільки за договором дарування житлового будинку від 23 січня 1988 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняла в дар жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] і розташований на присадибній ділянці присадибних земель дослідного господарства «Перемога», свідоцтво про право власності на жилий будинок від 29 грудня 1989 року, яке видане на ім'я [PERSON] слід скасувати, оскільки воно видано незаконно. Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним до шлюбу. Дослідивши всі обставини справи, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] не підлягає до задоволення, а зустрічний позов [PERSON] слід задовольнити виходячи з наступного. На підставі договору купівлі продажу від 03 грудня 1981 року [PERSON] продав, а [PERSON] купила належний [PERSON] житловий будинок, що знаходиться в с. Угорники Івано-Франківського району Івано-Франківської області, та складається в цілому з одного жилого цегляного будинку жилою площею 57,96 кв.м., літньої кухні, сараю, гаражу та розташований на землі радгоспу «Перемога». Рішенням Виконавчого комітету Угорницької сільської ради народних депутатів № 27 від 18 червня 1987 року «Про розгляд матеріалів для оформлення права власності на жилі будинки» вирішено одобрити матеріали зібрані на жилі будинки які належать громадянам і розташовані на території Угорницької сільської ради а також представити Івано-Франківському міськвиконкому для прийняття рішення права особистої власності з видачею свідоцтв та їх реєстрації. Суд витребовував документи на підставі яких було прийнято рішення № 27 від 18 червня 1987 року, однак такі документи не збереглись та до архіву не передавались. В подальшому Виконавчий комітет Івано-Франківської міської ради народних депутатів розглянув рішення Виконавчого комітету Угорницької сільської ради народних депутатів № 27 від 18 червня 1987 року та рішенням №198 від 09 липня 1987 року «Про оформлення права власності на житлові будинки» вирішив оформити право власності на 236 домоволодінь громадян с. Угорники, в тому числі належному [PERSON] будинку [ADDRESS], та зобов'язав облбюро техінвентаризації разом з міським житлово-експлуатаційним об'єднанням видати свідоцтва про право власності, що підтверджується копією рішення № 198 від 09 липня 1987 року та архівного витягу додатку до нього. За договором дарування житлового будинку від 23 січня 1988 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] (позивачка по справі) прийняла в дар жилий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] і розташований на присадибній ділянці присадибних земель дослідного господарства «Перемога». На підтвердження набуття права власності на вказаний будинок Міськжитлоексплуатаційним об'єднанням Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів 29 грудня 1989 року [PERSON] було видано свідоцтво про право власності. Чому свідоцтво було видано [PERSON], а не [PERSON], прізвище якої вказано у рішенні №198 від 09 липня 1987 року «Про оформлення права власності на житлові будинки», представник Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради суду пояснити не зміг. Право власності на жилий будинок було зареєстровано за [PERSON] Івано-Франківським ОБТІ 29 грудня 1989 року, про що було зроблено запис в реєстрову книгу №4 за реєстровим №606, що підтверджується відміткою на вищевказаному свідоцтві. Представником позивача [PERSON] в судовому засіданні заявлено клопотання про застосування строків позовної давності, що згідно положень ч. 4 ст. 267 ЦК України є підставою для відмови у позові. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Як вбачається із оспорюваного свідоцтва, воно видано Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради народних депутатів 29 грудня 1989 року. З вказаної дати як зазначає представник позивача повинна обчислюватись позовна давність. Предметом розгляду даного спору є правильність внесення у свідоцтво про право власності на житловий будинок відомостей щодо підстав набуття права власності на це нерухоме майно [PERSON]. У зв'язку із чим [PERSON] просить суд скасувати свідоцтво від 29 грудня 1989 року, оскільки підставою набуття нею право власності на будинок стало не рішення Виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів № 198 від 09 липня 1987 року (як вказано в свідоцтві), а договір дарування житлового будинку від 23 січня 1988 року, укладений із [PERSON]. Із вищенаведеного випливає, що відповідачкою [PERSON] оспорюється підстава набуття нею права власності на жилий будинок в [ADDRESS] та правомірність реєстрації цього права на підставі свідоцтва, яке було видано згідно рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів № 198 від 09 липня 1987 року. Про те, що реєстрація переходу права власності на нерухоме майно від [PERSON] за договором дарування від 23 січня 1988 року не відбулась [PERSON] довідалась згідно довідки Івано-Франківського ОБТІ за № 241 від 31 січня 2014 року. Окрім того, про зміст рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів № 198 від 09 липня 1987 року вона дізналася з Архівного витягу №Г-2/04-20 від 28.01.2014 року, виданого Державним архівом Івано-Франківської області. Таким чином пропущений [PERSON] строк позовної давності підлягає поновленню на підставі ч. 5 ст. 267 ЦК України, оскільки причини його пропущення суд визнає поважними. 17 лютого 2014 року відповідачка [PERSON] вже зверталась до Івано-Франківського міського суду з позовною заявою до Івано-Франківської міської ради про визнання недійсним Свідоцтва про право власності на жилий будинок. 05 листопада 2014 року Івано-Франківським міським судом було винесено рішення по цивільній справі №344/2456/14-ц за її позовом до Івано-Франківської міської ради про визнання недійсним Свідоцтва про право власності на жилий будинок, яким позовні вимоги задоволено, Свідоцтво про право власності на жилий будинок від 29 грудня 1989 року - скасовано. 08 грудня 2014 року колегією судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області було задоволено апеляційну скаргу [PERSON] на рішення Івано-Франківського міського суду від 05.11.2014 року, рішення скасовано та ухвалено нове рішення, яким в позові відмовлено з тих підстав, що не встановлено, чи порушено законне право позивачки видачею Свідоцтва про право власності, а також не з'ясовано, у чому саме полягає порушення її законного права. Не погодившись із рішенням колегії судової палати з розгляду цивільних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області від 08.12.2014 року [PERSON] подала касаційну скаргу на вищевказане рішення. 11 березня 2015 року колегією суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ було постановлено ухвалу, якою відхилено касаційну скаргу із мотивів того, що позивачкою не було доведено суду порушення, невизнання або оспорювання моїх прав та законних інтересів. Тобто, на сьогоднішній день оцінка судом законності видачі Свідоцтва про право власності не здійснено, справа по суті так і не вирішена. Підтвердженням того, що право відповідачки [PERSON] не визнається, оспорюється, є позов [PERSON] до неї про визнання будинковолодіння № 7 спільною сумісною власністю подружжя. Конституцією України закріплено принцип за яким права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави, яка відповідає перед людиною за свою діяльність (стаття 3 Основного Закону). За змістом ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Згідно ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 3. ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація та порядок набуття права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема такими, як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих, затвердженою наказом Міністра юстиції УРСР від 19 січня 1976 року № 1/5, Інструкцією про порядок оформлення та реєстрації житлових будинків, затвердженою наказом ЦСУ СРСР №380 від 15.07.1985 року, а також ЦК УРСР 1963 року. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За змістом ст. 128 ЦК УРСР (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Пунктом 4 Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української PCP від 31 січня 1966 року передбачено, що реєстрації підлягають всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, які належать громадянам на праві особистої власності. П. 7 вищевказаної Інструкції встановлено, що реєстрація провадиться на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів) згідно з Додатком №1 до Інструкції. Даними документами згідно з п. 16 Додатку №1 до Інструкції є Свідоцтва про право власності на будинки (домоволодіння), які видані виконкомами місцевих Рад депутатів трудящих або органами комунального господарства на підставі рішень виконкомів, а згідно з п. 19 вказаного Додатку №1 є Договори купівлі-продажу, міни і дарування будинків (домоволодінь), посвідчені місцевими Радами депутатів трудящих в межах їх компетенції. Розділом III вищевказаної Інструкції встановлено, що при відсутності правовстановлюючих документів, які зазначені в цій Інструкції (додаток №1), після винесення виконкомом рішення про оформлення права власності на будинок або домоволодіння, органи комунального господарства, а де їх немає - виконком місцевої ради депутатів трудящих видає власникові свідоцтво про право особистої власності на будинок за встановленою формою. Згідно п. 19 Додатку № 1 до вищевказаної Інструкції реєстрація провадиться на підставі договорів купівлі-продажу, міни і дарування будинків (домоволодінь), посвідчені місцевими Радами депутатів трудящих в межах їх компетенції. Разом з тим, пунктом 23 вищевказаної Інструкції встановлено, що на підставі перевірених документів і свого висновку бюро технічної інвентаризації вносить відомості про право власності на будинок (домоволодіння) до реєстрової книги даного населеного пункту і проставляє на документі власника реєстраційний напис за встановленою формою. Аналогічні положення містить і Інструкція про порядок оформлення та реєстрації житлових будинків, затвердженою наказом ЦСУ СРСР №380 від 15.07.1985 року, якою керувався виконком Івано-Франківської міської ради народних депутатів приймаючи рішення № 198 від 09 липня 1987 року. Як встановлено судом, [PERSON] набула право власності на жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, який розташований в [ADDRESS] на підставі договору дарування від 23 січня 1988 року, а не рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів № 198 від 09 липня 1987 року, а реєстрація права власності на житловий будинок за [PERSON] мала бути здійснена не на підставі рішення виконкому, а на підставі договору дарування жилого будинку. Окрім того, у додатку №1 до рішення виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради народних депутатів № 198 від 09 липня 1987 року «Список громадян власників будинків по [ADDRESS] зазначено прізвище власника «[PERSON]», тоді як свідоцтво про право власності на жилий будинок видано відповідачці [PERSON]. Згідно ч. 1 ст. 21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 1 ст. 393 ЦК України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Тобто, при видачі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ім'я [PERSON] двічі було порушено законодавство: свідоцтво про право власності на нерухоме майно видано на підставі рішення виконкому Івано-Франківської міської ради народних депутатів №198 від 09 липня 1987 року, в якому зазначено прізвище іншої особи, ніж у Свідоцтві (а саме [PERSON]); на момент видачі Свідоцтва про право власності вже існував інший законний правовстановлюючий документ - Договір дарування житлового будинку, посвідчений 23 січня 1988 року [PERSON], секретарем виконавчого комітету Угорницької сільської ради народних депутатів Івано-Франківської міської ради Івано-Франківської області, та зареєстрований в реєстрі за №2. Свідоцтво про право власності на жилий будинок від 29 грудня 1989 року не відповідає вимогам закону яке діяло в момент його видачі, що в свою чергу порушує права відповідачки [PERSON], як власника нерухомого майна, а тому вказане свідоцтво, як незаконний акт індивідуальної дії органу місцевого самоврядування, з метою поновлення порушених прав [PERSON] слід скасувати. У відповідності до ст. 392 Цивільного кодексу України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Я вже було зазначено вище, право [PERSON] не визнається [PERSON]. Положенням ч. З ст. 368 Цивільного Кодексу України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, або законом. Відповідно до ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, що діяла на момент укладення Договору дарування будинку та укладення між сторонами шлюбу, майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Згідно з ч. 1 ст. 57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Верховний суд України в п. 23 Постанови Пленуму «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року за № 11, роз'яснив судам, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Судом з'ясовано, що будинок № 7 побудовано у 1981 році, що підтверджується показами свідків та позивачем [PERSON] не заперечується той факт, що жодної участі у створенні будинку він не брав. Отже, будинковолодіння [ADDRESS] є особистою приватною власністю відповідачки [PERSON]. В силу вимог статті 60 ЦПК України, кожна особа зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] є необґрунтованими та не підлягають задоволенню, а вимоги зустрічного позову [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. На підставі наведеного, відповідно до ст. 3 Закону України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», ст. 128 ЦК УРСР, ст. 24 Кодексу про шлюб та сім'ю України, ст.ст. 57, 60, 63, 70 Сімейного кодексу України, ст. 11, 15, 21, 256, 261, 267, 368, 393 ЦК України, ст. ст. 3, 4, 10, 11, 27, 60, 61, 88 ЦПК України

Outcome: approved