Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-14 00:00:00

Ізмаїльський спеціалізований будинок дитини звернувся до суду з позовом до [PERSON], треті особи- орган опіки та піклування Красноокнянської районної державної адміністрації, орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації, про позбавлення батьківських прав відносно її сина та стягнення аліментів на його утримання у розмірі 1/3 з усіх видів заробітку, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачка являється матір'ю [PERSON], [INFO]. Зазначає, що [PERSON] перебуває в Ізмаїльському спеціалізованому будинку дитини з 03.04.2014 року. Вказує на те, що 04.04.2014 року мати [PERSON]- [PERSON] звернулась з заявою до служби у справах дітей Одеської міської ради з проханням влаштувати її сина до державного закладу на повне державне забезпечення, у зв'язку з відсутністю житла та скрутним матеріальним становищем. За час перебування малолітнього [PERSON] в Ізмаїльському спеціалізованому будинку дитини мати жодного разу не навідувала дитину, не цікавилася станом здоро'я свого сина, тобто самоусунулась від його виховання та утримання.Таким чином, представник позивача вважає за доцільне позбавити батьківських прав відповідача. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимогу у повному обсязі. Представники третіх осіб у судове засідання не з'явилися. Відповідачка, будучи своєчасно та належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з'явилася, клопотання про відкладення розгляду справи не надіслала, своєї думки щодо позову не висловила. Зі згоди представника позивача, не обмеженого у повноваженнях, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вислухавши представника позивача, вивчивши і дослідивши матеріали справи, суд, на підставі фактів, встановлених у судовому засіданні, дійшов наступного висновку. Відповідно до ст.27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року, держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Статтею 150 СК України передбачено, що батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до п.п.1, 2, 4 ч.1 ст.164 СК України, мати та батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, є хронічними алкоголіками або наркоманами. Пленум Верховного Суду України у п.п. 15,16 Постанови від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» роз'яснив судам, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини від інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі необхідному для її нормального усвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Відповідно до повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER], виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №1776, [PERSON], [INFO], є сином [PERSON] та [PERSON]. Адміністрацією КУ «Міська дитяча лікарня №2» у присутності о/у ВКМСД Київського РВ ОМУ ГУМВС України в Одеській області, представника служби у справах дітей Одеської міської ради Київського територіального відділу, був складений Акт закладу охорони здоров'я та органу інутрішніх справ України про дитину, покинуту у пологовому будинку, іншому закладі охорони здоров'я від 17.03.2014 року. 04.04.2014 року [PERSON] звернулася з заявою до служби у справах дітей Одеської міської ради з проханням влаштувати її сина до державного закладу на повне державне забкезпечення (на 6 місяців) у зв'язку з відсутністю житла та скрутним матеріальним становищем. Згідно висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав відносно малолітніх [PERSON] та [PERSON], Красноокнянської районної державної адміністрації Одеської області №14.1-20/203 від 16.07.2015 року, та пояснення від 16.07.2015 року [PERSON] дітьми не піклується, участь у вихованні та навчанні не приймає, матеріально не забезпечує, здоров'ям дітей не переймається. З її слов вона не може опікуватись дітьми, немає коштів на її утримання, виховання, навчання та надає свою згоду на влаштування дітей під опіку громадян. За таких обставин, суд вважає, що відповідачка дійсно не виконує свої материнські обов'язки, оскільки не приділяє увагу вихованню дитини, не здійснює належний догляд та контроль, не піклується про духовний і фізичний розвиток сина, не забезпечує його необхідним харчуванням, не цікавиться здоров'ям, не створює умови для отримання ним освіти, а також не проявляє до дитини материнської уваги та турботи. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про те, що позовну заяву Ізмаїльського спеціалізованого будинку дитини в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON], треті особи- орган опіки та піклування Красноокнянської районної державної адміністрації, орган опіки та піклування Приморської районної адміністрації, про позбавлення батьківських прав слід задовольнити, так як позбавлення її батьківських прав є доцільним та відповідає найвищим інтересам дитини. Статтею 168 СК України передбачено, що за рішенням суду особам, які позбавлені батьківських прав, може бути дозволено побачення з дитиною. Якщо поведінка такої особи щодо утримання та виховання своєї дитини зміниться, за правилами ст.169 СК України остання не позбавлена права звернутися до суду з позовом про поновлення у батьківських правах. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення аліментів суд виходить з наступного. Статтею 141 СК України встановлено, що мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За змістом ч.2 ст.166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Одночасно з позбавленням батьківських прав суд може на вимогу позивача або за власною ініціативою вирішити питання про стягнення аліментів на дитину. Стаття 180 СК України передбачає обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч.ч.1, 2 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини, платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Беручи до уваги необхідність врегулювання виниклих аліментних правовідносин на принципах справедливості, сумлінності і розумності, враховуючи вимоги ст.182 СК України та виходячи зі встановленого Законом України "Про державний бюджет України на 2016 рік" прожиткового мінімуму, суд вважає, що заявлений позов підлягає задоволенню та стягненню з відповідачки аліментів у розмірі 1/3 з усіх видів заробітку, але не менш ніж 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня пред'явлення позову до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Згідно ст.88 ЦПК України з відповідачки підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 487 гривень 20 копійок із зарахуванням його до спеціального фонду Державного бюджету України. Частина 2 ст.367 ЦПК України передбачає, що рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved