Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-11 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаним позовом до відповідача [PERSON] та просить суд надати їй дозвіл на багаторазові тимчасові виїзди сина [PERSON] , [INFO] , за кордон України без дозволу (згоди) батька дитини, строком на один рік з 01.03.2020 року по [INFO] , посилаючись на відмову останнього від надання такого дозволу. В обґрунтування позову зазначила, що з 03 червня 2005 року вона з відповідачем по справі перебували в зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу вони мають спільну дитину - сина [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею. Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14 грудня 2017 року шлюб між ними було розірвано. З моменту розлучення вона неодноразово просила відповідача щодо надання дозволу на виїзд дитини за кордон на море, оскільки дитини потребує постійного оздоровлення, однак колишній чоловік дані прохання ігнорує, безпричинно відмовляючи у наданні відповідного дозволу. Оскільки вона позбавлена можливості надати дитині бажаний рівень відпочинку та оздоровлення за кордоном без згоди батька, тому з метою захисту прав та інтересів дитини, просить задовольнити заявлені вимоги. В ході розгляду справи позивач заявлені вимоги уточнила, в редакції позову від 28.01.2020 року просила суд надатидозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , у супроводі матері [PERSON] , без згоди батька [PERSON] до Криму у період з 01.06.2020 року до 31.08.2020 року, до Російської Федерації у період з 01.06.2020 року до 31.08.2020 року та до країн Польщі, Німеччини у період з 15.09.2020 року до 15.10.2020 року. Ухвалою Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської областівід 16 грудня 2019 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20 травня 2020 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті, встановлено загальний порядок з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, та загальний порядок дослідження доказів, якими вони обґрунтовуються. В судове засідання позивач не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги позову підтримала. Відповідач в судове засідання не з`явився, був повідомлений належним чином про час та місце слухання справи, надав суду заяву про розгляд справи без його участі, просив відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог. Представник третьої особи - служби у справах дітей виконкому Центрально - Міської районної у місті ради Біла А.В. в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про слухання справи без її участі представника, позовні вимоги підтримала. Враховуючи вимоги частини першої статті 223 ЦПК України та надані учасниками справи заяви, суд вважає можливим розглянути справу у їх відсутність на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України уразі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних мотивів. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.06.2005 року (а.с.5 - копія свідоцтва про шлюб). Рішенням Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу від 14.12.2017 року шлюб між сторонами було розірвано (а.с.7-8 - копія рішення). Сторони є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] (а.с.6 - копія свідоцтва про народження). Загальні засади регулювання сімейних відносин визначеностаттею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку, взявши до уваги положення статей 157, 161 СК України, суд дійшов обґрунтованого висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю за кордон для оздоровлення із зазначенням певного періоду, на який видається такий дозвіл, відповідатиме найкращим інтересам дитини. Крім того, судом враховано, що дитина - [PERSON] [INFO] перебуває на " Д " обліку з діагнозом бронхіальна астма в стадії ремісії, що підтверджено довідкою медичного закладу від 26.06.2018р.(а.с.11), потребує оздоровлення на Чорноморському узбережжі (медична довідка від 25.07.2019р.а.с.11) Судом не приймається ло уваги аргумент відповідача, про те що позивач [PERSON] не зверталась до нього задля вирішення питання виїзду дітей, так як вказане спростовується матеріалами справи. Судом встановлено, що позивач зверталася письмово до відповідача зі зверненням від 25.07.2019р. (відправлення підтверджено копією фіскального чека від 25.07.2019, (а.с. 12), зі зверненням від 31.07.2020 (відправлення підтверджено копією фіскального чека від 01.08.2019, (а.с. 14) з проханням про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон їхньої спільної дитини. Крім того, доводи відповідача також спростовуються роздруківкою телефонних повідомлень, наданих позивачем до матеріалів справи, де підтверджено, що сторони вели перемови щодо виїзду за кордон спільної дитини. Водночас, позов до суду було подано 02.12.2020р., тобто після того як відповідач не надав дозвіл на виїзд дитини. Крім того, враховуючи викладене вище, зважаючи на тривалість спору між сторонами у питанні виїзду малолітньої дитини за кордон без дозволу та супроводу батька, у суду відсутні підстави вважати, що відповідач дійсно мав намір надати позитивну відповідь на звернення позивача у позасудовому порядку щодо надання дозволу на виїзд дитини. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, єстаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положеньстатті 124 Конституції України тастатті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Саме такого висновку дійшла Велика Палата у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-244цс18. Згідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 768,40 грн., сплачений нею при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає задоволенню, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача. Крім того, частиною 1 статті 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 5 частини 3 статті 133 ЦПК України встановлено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Згідно частини 1 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 3 статті 137 ЦПК України визначено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Позивачем в підтвердження понесених витрат на правничу допомогу надано договір про надання правничої допомоги, платіжний документ про сплату витрат та акт прийому - передачі наданих правничих послуг, таким чином вимоги в цій частині підлягають задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved