Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів. Як доказ заявлених вимог вказує на те, що 23.01.2017 року між ним та Товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Еталон» було укладено договір Фінансового лізингу № 004967 з додатками, згідно якого предметом Лізингу по даному договору є трактор ХТЗ 3522. 23.01.2017 року на виконання умов вищевказаного договору позивачем [PERSON] на користь ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» було сплачено платіж в розмірі 35 000 грн. Посилаючись, на те що умови укладеного договору не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Цивільного законодавства України, його умови є несправедливими та такими, що вводять в оману, відповідач проводить нечесну підприємницьку діяльність, тому просить суд визнати договір фінансового лізингу № 004967 від 23.01.2017 року, укладений між ним та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» недійсним, стягнути з ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» на його користь 35000 грн. сплачених згідно вищевказаного договору. Ухвалою суду від 24.01.2018 року заочне рішення Ківерцівського районного суду Волинської області від 02.08.2017 року постановлене у даній справі скасовано, призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачем до суду подано відзив на позовну заяву, відповідно якого вважають, що укладений між сторонами договір фінансового лізингу № 004967 від 23.01.2017 року відповідає вимогам ЦК України та Закону України «Про фінансовий лізинг», умови договору є справедливими і жодним чином не порушують прав позивача. Разом з тим зазначають, що ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» здійснює діяльність з надання послуг фінансового лізингу за наявності довідки про взяття на облік, виданої Нацкомфінпослуг, а тому не підлягає ліцензуванню. Крім того вказують на те, що вищевказаний договір фінансового лізингу є договором непрямого лізингу, у відповідача на момент укладення даного договору був відсутній документ про реєстрацію транспортного засобу, а тому зазначений договір не міг бути нотаріально посвідчений. Таким чином, відповідач вважає позовні вимоги необґрунтованими, безпідставними, в задоволенні позову просить відмовити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв'язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. За змістом ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Судом встановлено, що 23.01.2017 року між [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» був укладений договір фінансового лізингу № 004967 з додатками, за умовами якого відповідач зобов'язався придбати та передати на умовах фінансового лізингу позивачу в користування трактор «ХТЗ-3522», а останній зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові та інші платежі згідно умов договору (а.с.3-9). Відповідно до додатку № 1 до вказаного договору вартість предмету лізингу становить 350000 грн., відсоток платежів - 50%, авансовий платіж - 175000 гривень, щомісячний платіж - 14583.33 гривень, комісія за організацію (10%) - 35000.00 гривень, комісія за передачу (3%) - 10500.00 грн. (а.с.13). 23.01.2017 року на виконання умов договору позивач здійснив платіж на розрахунковий рахунок відповідача в сумі 35000 грн., що підтверджується копією квитанції № ПН701 (а.с.16). 13.02.2017 року [PERSON], у звязку з невиконанням відповідачем умов договору, звернувся до ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» із заявою про розірвання договору фінансового лізингу та повернення сплачених коштів (а.с.19). Листом № 2230 від 07.03.2017 року ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон» повідомлено позивача про те, що договір № 004967 від 23.01.2017 року вважається розірваним з 13.02.2017 року в односторонньому порядку лізингоодержувачем згідно ст. 12 п. 12.12 Договору та п. 3 ст. 7 та ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг». Разом з тим, позивачу відмовлено в поверненні сплачених ним коштів в сумі 35 000 грн. (а.с.20). У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Закону України «Про фінансовий лізинг». Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Закон України "Про захист прав споживачів", зокрема ст. 18, містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Виходячи з аналізу даної норми Закону, можна зробити висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: 1) умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); 2) умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; 3) умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (п.п. 2, 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору (п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону). Відповідно до п.п. 4.3.5 і 4.3.6 вказаного договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати договір за умови невиконання лізингоодержувачем умов цього договору. При цьому лізингодавець не зобов'язаний завчасно повідомляти лізиногоодержувача про розірвання цього договору, а також у випадку неможливості здійснити продаж та/або поставку предмета лізингу, який визначив лізингоодержувач, із причин, які не залежать від лізингодавця. У такому випадку лізиногодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п. 12.12 цього договору. У п. 12.12 договору передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем до підписання акта приймання-передачі предмета лізингу, лізингодавець повертає сплачені кошти за вирахуванням штрафу за дострокове розірвання у розмірі 20% від сплаченої суми авансових платежів. У такому випадку комісія за організацію даного договору лізингоодержувачу не повертається. Пунктом 6.4 договору передбачено, що всі невідємні поліпшення предмету лізингу повинні ставати власністю відповідача, при цьому він не зобовязаний виплачувати позивачу жодних компенсацій. При цьому пункт передбачає, що поліпшення здійснюються виключно за згодою відповідача. Така умова договору суперечить ч. 3 ст. 778 ЦК України, оскільки поліпшення речі зроблені за згодою наймодавця відшкодовуються або їх вартість зараховується в рахунок плати за користування річчю. Умовами спірного договору, зокрема п.п. 12.1, 12.2, 12.3, 12.4, 12.10, 12.11, 12.12 передбачено обовязок лізингоодержувача сплатити штрафні санкції за невиконання тих чи інших зобовязань, що свідчить про очевидну диспропорцію між правами та обов'язками сторін договору. Вказані положення договору лізингу встановлюють жорстку односторонню відповідальність лізингоодержувача за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням принципу свободи договору (оскільки відповідно до ст. 627 ЦК України сторони, будучи вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, повинні враховувати вимоги цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаї ділового обороту, вимоги розумності та справедливості), справедливості, розумності та добросовісності та є несправедливими умовами згідно вимог ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім того, згідно пункту 4 частини першої статті 34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» діяльність з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб може здійснюватись лише фінансовими установами після отримання відповідної ліцензії. Послуга з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах є фінансовою послугою (пункт 11-1 статті 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»). Відповідно до частини першої статті 227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Судом не встановлено наявності ліцензії у відповідача для здійснення фінансових послуг щодо залучення фінансових активів від фізичних осіб, що свідчить про її відсутність та суперечить вимогам законодавства. Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Також, виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою оспорюваний договір є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом також встановлено, що договір фінансового лізингу № 004967 від 23.01.2017 року, укладений між [PERSON] та ТзОВ «Лізингова компанія «Еталон», нотаріально посвідчений не був. Такий висновок узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 та від 11 травня 2016 року у справі № 6-65 цс16, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при прийнятті рішень. В силу ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що договір фінансового лізингу № 004967 від 23.01.2017 року є таким, що містить несправедливі умови щодо споживача (позивача по справі), в матеріалах справи відсутні відомості про те, чи відповідач має право на здійснення фінансових послуг (наявність відповідної ліцензії), вказаний договір не є нотаріально посвідченим, а тому є недійсним з моменту його укладення із застосуванням наслідків недійсності правочину, а саме повернення позивачу сплаченої ним суми платежу за вказаним договором у розмірі 35 000 гривень. Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 640 грн.

Outcome: approved