Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт, що заявниця за національністю є німкенею. Заява обґрунтована тим, що заявниця народилася 23.09.1958 року в м. Запоріжжя Україна. При народженні її прізвище було [PERSON]. В 1997 році вона змінила прізвище на [PERSON]. Батько заявниці [PERSON] був уродженим німцем, що підтверджується свідоцтвом про народження №28 від 19.03.1991 року. Батьками [PERSON] були [PERSON] та [PERSON] ([PERSON] у дівоцтві) [PERSON]. Сімя заявниці вважають себе німцями. У 1992 року заявниця змінила (відновила) запис про свою національність з росіянки на німкеню, що було передбачено діючим на той час законодавством: указ Президента України від 31.12.1991 року «Про порядок зміни громадянами України національності». На цей час в свідоцтві про народження та паспорті громадянина України не вказується про національність. Встановлення факту належності національності потрібно для реалізації прав заявниці, а саме отримання допомоги від благодійних організацій ФРН. В судове засідання особи, які беруть участь у справі, не зявились, подавши заяву про розгляд справи без її участі. Заінтересована особа подала також заяву про відсутність заперечень поти заяви. На підставі ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами аудіозапису не здійснювалось. Дослідивши наявні у справі матеріали, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до п.5 ч.1 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст.256 ЦПК України визначено, що у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до свідоцтва про народження [PERSON] народилася 23.09.1958 року у м. Запоріжжя. Її батьками є: батько - [PERSON], за національністю німець; мати [PERSON], за національністю українка. Згідно зі свідоцтвом про переміну прізвища, імені, по батькові [PERSON], [INFO], уродж. [INFO], перемінила своє прізвище на [PERSON], про що в книзі реєстрації актів про переміну прізвища, імені, по батькові 25.02.1997 року зроблений запис №18 ВРАГС Ленінської райадміністрації м. Запоріжжя. Відповідно до копії паспорту громадянина СРСР серії ІІІ-ЖС №701279 на імя [PERSON], [INFO], у графі національність зроблено відмітку про зміну національності з росіянки на німкеню. Згідно з довідкою, виданою начальником Ленінського РВ у м. Запоріжжя УДМС України в Запорізькій області [PERSON] дійсно було документована паспортом зразка СРСР серії ІІІ-ЖС №701279. Відповідно до свідоцтва про народження батьками [PERSON], [INFO] були: [PERSON], та [PERSON]. Згідно зі свідоцтвом про одруження [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], уклали шлюб 1 червня 1930 року. Відповідно до копії виписки з списку народжених та хрещених приходу Гохштедт Тавричеської губернії [PERSON] народилася 12.09.1908 року, батьки: [PERSON] [PERSON] та Іда Штром. Відповідно до ст.35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду та віросповідання. У відповідності з вимогами ст.ст. 269, 270, 300 ЦК України, право на національність є особистим немайновим правом. Відповідно до ст. 269 ЦК України, особисті немайнові права належать кожній особі від народження або за законом, а відповідно до ст.271 цього ж кодексу, зміст особистого немайнового права становить можливість фізичної особи вільно, на власний розсуд визначати свою поведінку у сфері приватного життя. Згідно зі ст. 300 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на індивідуальність. Фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Згідно з вимогами ст. 3 Закону України «Про національні меншини в Україні», до національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Відповідно до ст.4 Закону України «Про національні меншини в Україні», відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, повязаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України. Згідно зі ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні», громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Статтею 1 Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин від 01.02.1995 року, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин» від 09.12.1997 року встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід'ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Згідно зі статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин, яка ратифікована Законом України № 703/97-ВР від 09.12.1997 року "Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин", кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв'язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в цій Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими. Частиною 1 статті 11 цієї Конвенції визначено, що сторони зобов'язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім'я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах. Згідно з абз. 3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. На підставі ст. 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. Згідно п. 3 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин. Статтею 8 Європейської Конвенції щодо захист у прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспільстві в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоровя чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. За практикою Європейського суду з прав людини, яка в Україні є джерелом права, поняття приватного життя та сфера дії ст. 8 Конвенції розповсюджується й на право фізичної особи на самоідентифікацію, в тому числі щодо визначення імені, релігійних переконань, статі тощо. З цього вбачається, що поняття поваги до приватного життя може охоплювати й повагу до національної самоідентифікації особи. Як зазначається у п. 37 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гарнага проти України», хоча мета статті 8 Конвенції головним чином стосується захисту особи від свавільного втручання державних органів, вона не лише зобовязує державу утриматися від такого втручання, але й покладає на неї позитивні зобовязання, властиві дієвій повазі до приватного та сімейного життя. Якщо межі між позитивними та негативними зобовязаннями держави за статтею 8 не можна визначити з достатньою точністю, то застосовні принципи, тим не менш, є подібними. В обох контекстах слід дотримуватись справедливого балансу, який потрібно встановити між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому. Факт належності заявниці до німецької національності підтверджується сукупністю взаємоузгоджених письмових доказів. Паспорт громадянина України не містить відповідної графи щодо національності власника паспорту. Сучасне національне законодавство України не визначає юридичного механізму підтвердження належності до будь-якої національності та групи національних меншин для реалізації останніми різноманітних прав, закріплених у нормативних актах. Єдиним офіційним документом, що юридично закріплював належність особи до певної національності був паспорт громадянина СРСР, який містив відповідну графу. Відповідно до копії паспорту громадянина СРСР, виданого серії ІІІ-ЖС №701279 на імя [PERSON], [INFO], у графі національність зроблено відмітку про зміну національності з росіянки на німкеню. Згідно з п.1 Указу Президента України №24 від 31.12.1991 р. «Про порядок зміни громадянами України національності», який діяв на момент зміни заявницею відмітки про національність у паспорті, національність може бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажають змінити її відповідно до національності другого з батьків. Відповідно до наданих суду документів батько заявниці [PERSON] та баба по батьковій лінії [PERSON] були за національністю німцями. В інший спосіб отримати підтвердження своєї національності заявниця не має можливості. З урахуванням викладеного, суд вважає, що заява підлягає задоволенню. Враховуючи вищенаведене,

Outcome: approved