Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до відповідачів про вселення її та її малолітньої доньки [PERSON] в будинок по [ADDRESS] та зобов'язання відповідачів не чинити їм перешкод в користуванні будинком. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30 квітня 2010 року зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] 27.07.2010 року власник будинку [ADDRESS] [PERSON], свекор позивача, надав дозвіл на реєстрацію [PERSON] в будинку за вказаною адресою. 13.06.2012 року від шлюбу з [PERSON] у сторін народилася дочка [PERSON], після чого відповідач [PERSON] особисто зареєстрував свою внучку у спірному будинку. Влітку 2014 року у подружжя виникли напружені сімейні стосунки та вони спільно вирішили пожити окремо. В той же час [PERSON] була подана до суду заява про розірвання шлюбу. З вересня 2014 року позивач разом із дочкою проживала у своєї сестри. Через два місяці позивач вирішила повернутися на проживання до місця реєстрації, тобто до будинку чоловіка. 01.11.2014 року позивач разом з дочкою прийшли з речами в будинок, маючи намір лишитися там для подальшого проживання. Проте відповідач [PERSON] почала її ображати та, із застосуванням сили, виганяти з будинку, мотивуючи свої дії рішенням суду про розірвання шлюбу з її сином. Не маючи можливості протистояти діям свекрухи, позивач змушена була покинути будинок, повідомивши дільничного інспектора про неправомірні дії [PERSON] Висновком за результатами розгляду звернення [PERSON] від 05.11.2014 року встановлено, що остання не проживає за адресою: [ADDRESS], лише кілька місяців, також з [PERSON] було проведено бесіду профілактичного характеру про недопустимість подальшому антигромадської поведінки в побуті та по відношенню до [PERSON] У зв'язку з цим змушена була звернутись до суду з даним позовом про примусове вселення в будинок та зобов'язання відповідачів не чинити їм перешкод в користуванні будинком. В судовому засіданні позивач та її представник позовну заяву підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. Представник Служби у справах дітей Луцької міської ради Шульган Ф.П. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] у судове засідання не з'явилася, хоча були повідомлені про час та місце розгляду справи. Про причини неявки суд не повідомилии. За таких обставин суд ухвалив рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 244 ЦПК України. Заслухавши позивач та її представника, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 405 ЦК України закріплено: члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником В судовому засіданні встановлено, що 30 квітня 2010 року зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] (а.с 5). 27.07.2010 року власник будинку [ADDRESS] [PERSON], свекор позивача, надав дозвіл на реєстрацію [PERSON] в будинку за вказаною адресою (а.с. 7-8). 13.06.2012 року від шлюбу з [PERSON] у сторін народилася дочка [PERSON], після чого відповідач [PERSON] особисто зареєстрував свою внучку у спірному будинку. Влітку 2014 року у подружжя виникли напружені сімейні стосунки та вони спільно вирішили пожити окремо. В той же час [PERSON] була подана до суду заява про розірвання шлюбу. З вересня 2014 року позивач разом із дочкою проживала у своєї сестри. Через два місяці позивач вирішила повернутися на проживання до місця реєстрації, тобто до будинку чоловіка. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 9 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до вимог ч. 2, 3 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач і члени його сім'ї. Згідно ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Частиною 4 цієї статті вказано, що до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. 01.11.2014 року позивач разом з дочкою прийшли з речами в будинок, маючи намір лишитися там для подальшого проживання. Проте відповідач [PERSON] почала її ображати та, із застосуванням сили, виганяти з будинку, мотивуючи свої дії рішенням суду про розірвання шлюбу з її сином. Не маючи можливості протистояти діям свекрухи, позивач змушена була покинути будинок, повідомивши дільничного інспектора про неправомірні дії [PERSON] Висновком за результатами розгляду звернення [PERSON] від 05.11.2014 року (а.с. 9-11) встановлено, що остання не проживає за адресою: [ADDRESS], лише кілька місяців, також з [PERSON] було проведено бесіду профілактичного характеру про недопустимість подальшому антигромадської поведінки в побуті та по відношенню до [PERSON] Згідно ст. 29 ч. 4 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Ст. 156 ч. 2 ЖК України передбачено, що на вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Так як [PERSON] є власником спірного будинку, то його згода на вселення малолітньої [PERSON] у даному випадку не вимагається. Таким чином, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, вселити [PERSON] та її малолітню дитину [PERSON] до спірного будинку та зобов'язати відповідачів не чинити [PERSON] перешкоди в користуванні будинком [ADDRESS]. . Крім того, слід стягнути з відповідачів в користь позивача понесені судові витрати по справі.

Outcome: approved