Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась до суду із названим позовом, яким просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом виселення відповідачів та вселення її до названої квартири. В обгрунтування заявлених вимог позивачем вказано про те, що їй належить на підставі договору купівлі-продажу від 12 серпня 2005 року однокімнатна квартира за адресою: [ADDRESS] . 11.10.2003 року міським відділом РАЦС № 1 Харківського обласного управління юстиції було зареєстровано шлюб між [PERSON] (син Відповідачів) та [PERSON] (далі - Позивач), що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Відповідачі є батьками [PERSON] . З 2017 року шлюб між Позивачем та [PERSON] носив лише формальний характер, що підтверджується поданням Позивачем позову про розірвання шлюбу. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова було розірвано шлюб між Позивачем та [PERSON] . Після розірвання шлюбу [PERSON] пред`явив до Позивача вимогу про виселення її з квартири де вони проживали. Натомість, Відповідачі також відмовились звільняти належну Позивачу квартиру, у зв`язку з чим були порушенні права Позивача. Крім того, у Позивача є малолітня дитина, [PERSON] , [INFO] . Позивач разом з дитиною позбавлена можливості вселитись в належну їй квартиру через незаконні дії Відповідачів. Відповідачі не ведуть з Позивачем спільного господарства, не укладали з нею як власником спірного житлового приміщення договору найму чи будь-яких письмових документів з цього приводу. Наголошуємо, що Відповідачам на праві власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] . У зв`язку з цим вбачається відсутність правових підстав для проживання та користування Відповідачами спірним житловим приміщенням. Відновити своє порушене право позивач не має іншої можливості, аніж звернення до суду із даним позовом. 21.01.2019 представником відповідачів подано відзив на позову заяву, у якому просили відмовити у задоволенні позову, оскільки проживають у квартирі як члени сім`ї співвласника, окільки квартира була придбана за спільні кошти подружжя позивача та сина відповідачів. 17.05.2019 представником позивача подано відповідь на відзив, з якого вбачається, що поизвач не згідна із викладеними у відзиві поясненнями та вказує про те, що квартира була придбана нею особисто за власні кошти, а факт придбання майна за час шлюбу не свідчить про знаходження квартири у спільній сумісній власності колишнього подружжя. У судовому засіданні позивач та її представник позовну заяву підтримали, наполягали на її задоволенні з підстав, викладених у позові. Представник відповідача проти позову заперечував, наполіг на безпідставності позовних вимог з підстав, викладених у відзиві на позов. Крім того, представником відповдіачів подано заяву про зупинення провадження по справі у зв`язку із поданням [PERSON] позову до [PERSON] про поділ майна подружжя щодо спірної квартири. Протокольною ухвалою від 22.10.2019 відмовлено у задоволенні клопотання. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, суд при вирішенні справи керувався наступним. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа, згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд, відповідно до ч.1 ст.5 ЦПК України, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За змістом статей 12, 13, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається в обгрунтування заявлених вимог та заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, припинення правовідношення. У відповідності до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Так, згідно договору купівлі-продажу квартири від 12.08.2005 року та Договору іпотеки від 12.08.2005 року позивачем, [PERSON] 12.08.2005 року придбано квартиру за адресою [ADDRESS] . Кошти для придбання квартири позивач отримала шляхом отримання кредиту в АТ "Кредитбанк (Україна)" та на забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором передано в іпотеку позикодавцю. У розділі 2 договору іпотеки іпотекодавцем гарантується, що предмет іпотеки, спірна квартира, не перебуває у спільній власності із третіми особами та не буде передано в рахунок виконання інших зобов`язань. Термін дії договору іпотеки - до виконання зобов`язань за кредитним договором. термін погашення кредиту - до 01 серпня 2020 року. Відповідно до наданої інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерхомого майна - спірної квартири, її власником є саме позивач, частка власності 1/1 частини. Докази належності спірної квартири іншим особам у судовому засіданні сторонами не надано. Отже, судом встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Питання про поділ майна подружжя у даному судовому засіданні не вирішувалось, є предметом розгляду у цивільній справі № 638/1000/19, яка на даний час не розглянута. Частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 Цивільного кодексу України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власника майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, аналіз вказаних положень закону дає підстави для висновку, що право на користування житловим приміщення є похідним від права власності, і, оскільки власник житлового приміщення змінився і має намір використовувати житло для власного проживання, а відповідач не є членом сім`ї власника, а тому позивач має право заявити вимогу про усунення перешкод у здійсненні ним прав власника. Вирішуючи питання суперечності захисту права власності, гарантованого ст.41 Констиуції України, та права на недоторканість житла в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, згідно усталеної практики ЄСПЛ, включає приміщення, у якому особа постійно проживає, але не є його власником, суд, з урахуванням відсутності між сторонами договору оренди чи інших договорів, які б підтверджували право відповідачів користуватись нележним позивачу житлом, дійшов висновку про необхідність захисту порушеного права власності позивача у зв`язку із відсутністю передбачених законом підстав для проживання відповідачів у спірній квартирі. Наявність таких підстав відповідачами у судовому засіданні не доведена. Частиною 4 статті 311 ЦК України виселення або іншим чином примусове позбавлення житла фізичної особи як на обмеження права на недоторканність житла у випадках, установлених законом. За таких обставин, оскільки проживання відповідачів, які не є членами сім`ї позивача, у належній позивачу квартирі, створює перешкоди позивачу у здійсненні прав власника, суд вважає позовні вимоги обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Долю судових витрат суд вирішє в порядку ст.141 ЦПК України.

Outcome: approved