Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася із позовом про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дитини у твердій грошовій сумі, до відповідача [PERSON] відносно неповнолітньої дитини [PERSON], [INFO], який фактично останніх чотири роки проживає зі своєю бабусею та перебуває на її повному утриманні. Посилається на те, що відповідачка є її донькою та матір'ю неповнолітньої дитини, але ухиляється від виконання батьківських обов'язків по вихованню дитини, не приділяє йому належної уваги та не створюють умови для його нормального життя та повноцінного розвитку. Вихованням онука займається бабуся. Відповідачка певний час займалася сином, але згодом, після того як створила нову сім'ю та виїхала за межі України самоусунулася від його виховання взагалі. Відповідачка за час проживання зарекомендувала себе посередньо, матеріальної підтримки дитині не надає, не цікавляться розвитком, станом здоров'я дитини, не дбає про його інтереси, не цікавиться його долею, не сплачує аліменти на його утримання, не бере участі у його вихованні, ігноруючи дитину. Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, подали заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримають і просять їх задовольнити. Відповідачка в судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги визнає в повному обсязі. Представник Новоукраїнської ОТГ в судове засідання не з'явилася, подавши заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідно до положень ч.ч. 3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення суду у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. Відповідно до ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв'язку з відмовою позивача від позову або визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі відмови позивача від позову суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд не приймає відмову позивача від позову, визнання позову відповідачем у справі, в якій особу представляє її законний представник, якщо його дії суперечать інтересам особи, яку він представляє. Оскільки відповідачка визнала, пред'явлений до неї позов і визнання відповідачем позову не суперечить закону, тому суд за згодою сторін та враховуючи положення ч.ч.3,4 ст.200, ст.206 ЦПК України, вважає за можливе розглянути справу у даному підготовчому судовому засіданні та ухвалити рішення у справі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, надавши їм оцінку у сукупності з оголошеними та дослідженими матеріалами справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у зв'язку з наступним. Згідно світлокопії паспорту, позивач [PERSON], [INFO], уродженка м.Новоукраїнка Кіровоградської області, зареєстрована за адресою [ADDRESS] (а.с.5-6). Згідно свідоцтва про народження, [PERSON] народився [INFO], його матір'ю є відповідач [PERSON]. Відомості про батька в свідоцтві про народження дітей записані зі слів матері, відповідно до ч.1 ст.135 СК України, що стверджується витягами з державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження (а.с.22-23). В актовому записі про народження №1615 від 13 серпня 2007 року батьком дитини [PERSON] вказано[PERSON] (а.с.17). Вирішуючи даний позов, суд, згідно ст.3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20.11.1989 р., ратифікованої Постановою ВРУ від 27.02.1991 р., приділяє першочергову увагу якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Судом встановлено, що відповідачка [PERSON] є матір'ю дитини [PERSON], [INFO]. Відповідачка не цікавиться життям та здоров'ям дитини, не надає матеріальної допомоги на утримання дитини. Ухиляється від сплати аліментів. Тривалий час, тобто з 2014 року, проживає поза межами України, не спілкується із дитиною, не цікавляться їх життям, розвитком і вихованням. Підстави позбавлення батьківських прав наведені у ст.164 СК України. Зокрема, п.2 ч.1 ст.164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. За змістом роз'яснень, викладених у п.п. 15,16,17 постанови Пленуму ВСУ №3 від 30.03.2007 р. «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Не можна позбавити батьківських прав особу, яка не виконує своїх батьківських обов'язків унаслідок душевної хвороби, недоумства чи іншого тяжкого захворювання (крім хронічного алкоголізму чи наркоманії) або з інших не залежних від неї причин. Отже, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом і може мати місце при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав і інтересів дитини, направлений на позитивний результат у долі неповнолітньої дитини. Позбавлення батьківських прав допускається тоді, коли змінити ставлення батьків до виховання дитини неможливо (ухвала ВССУ від 01.11.2017 у справі № 211/559/16-ц). Відповідачка протягом тривалого часу не виконує батьківські обов'язки щодо свого сина [PERSON],[INFO], не цікавиться його життям, не приймає участі у його вихованні, не надає матеріальної допомоги на його утримання, не відвідує і взагалі не спілкується з дитиною протягом багатьох років без поважних причин, таке невиконання батьківських обов'язків відбувається протягом тривалого часу, що свідчить про свідоме ухилення відповідачки від виконання своїх батьківських обов'язків, таке невиконання батьківських обов'язків не пов'язане із наявністю душевної хвороби чи іншого тяжкого захворювання або з інших незалежних причин. За таких обставин, суд приходить до переконання, що свідоме і тривале нехтування відповідачкою своїми батьківськими обов'язками щодо дитини є наслідком винної поведінки відповідачки та є підставою для позбавлення її батьківських прав. Суд вважає, що позбавлення батьківських прав відповідача буде відповідати інтересам дитини, оскільки відповідачка в подальшому буде позбавлена можливості негативно впливати на психіку дитини до моменту зміни нею свого ставлення відносно дитини та поновлення у встановленому порядку батьківських прав. Вирішуючи цивільний позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини суд дійшов висновку про наступне. Відповідно до частин 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Зі змісту ст. 180 СК України вбачається, що батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини, присуджуються у частці від доходу і (або) в твердій грошовій сумі. Частиною 3 ст. 181 СК України передбачено, що аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. При цьому, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (ст.182 ч.2 СК України). Якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі (ст. 184 СК України). Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен врахувати (ст. 182 ч.1 СК України): стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом вважає необґрунтованими доводи відповідача про здійснення догляду за хворою матір'ю, оскільки вказаний факт не підтверджується будь-якими доказами. Відповідач є особою працездатного віку, що дозволяє йому заробляти на життя та утримання дитини. Інших обставин, що мають істотне значення при вирішенні судом питання щодо розміру аліментів, відповідач суду не надав. Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2018 рік", розмір прожиткового мінімуму на одну дитину віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень. Враховуючи зазначене суд дійшов висновку, що відповідачка, будучи особою працездатного віку, спроможний заробляти на життя, а відтак сплачувати аліменти на утримання дитини у розмірі 1 200 грн. щомісячно до досягнення сином повноліття. Розмір аліментів визначений судом, з урахуванням обов'язку матері на надання утримання дитині, покликаний забезпечити створення умов життя, які необхідні для розвитку дитини. Розподіл судових витрат здійснити відповідно до статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved