Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей Маріупольської міської ради про позбавлення батьківських прав. Свої вимоги обґрунтовує тим, що з відповідачем у справі з 31.01.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 25.11.2013 року було розірвано, що стверджується копією рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя від 25.11.2013 року. Від цього шлюбу у них народилась одна дитина, син - [PERSON] , [INFO] . 28.02.2014 року вона змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що стверджується свідоцтвом про зміну імені, після чого, 21.09.2018 року зареєструвала шлюб з [PERSON] , у зв?язку з чим змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу. Після розірвання шлюбу відповідач [PERSON] перестав піклуватись про дитину, не цікавиться його здоров`ям, навчанням, ніяким чином не приймає участі у його вихованні та утриманні, не дбає про його фізичний, духовний та моральний розвиток. Крім цього зазначила, що рішенням Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 09.10.2013 року з відповідача стягуються на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітейц відповідного віку, починаючи з 18.09.2013 року та до досягнення дитиною повноліття. Проте, відповідач рішення суду не виконує та кошти на утримання дитини не сплачує, у зв`язку з чим, станом 21.01.2021 року за ним рахується заборгованість по сплаті аліментів в сумі 68953,35 грн. У зв?язку з тим, що відповідач злісно ухиляється від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, за її заявою відносно відповідача відкрито кримінальне провадження від 19.12.2020 року за ч. 1 ст. 164 КК України за фактом ухилення від сплати аліментів. У зв`язку з цим, просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно неповнолітнього сина [PERSON] , стягнути з відповідача на її користь витрати на надання правової допомоги адвоката та відстрочити сплату судового збору. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Довженко В.І. не з?явились, представником позивача подано письмову заяву, згідно якої позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просив їх задовольнити та слухати справу у їх відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Алфьорова О.А. в судове засідання не з?явились, представник відповідача подала суду письмову заяву, згідно якої заперечує щодо позовних вимог, просила врахувати при ухваленні рішення поданий ними відзив на позовну заяву та просила суд слухати справу у їх відсутності. У поданому суду відзиві відповідач [PERSON] зазначив, що позовні вимоги не визнає, заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно сина [PERSON] . Пояснив, що він цікавиться життям та інтересами сина, бажає приймати участь у його вихованні та спілкуватися з ним, проте позивач постійно створює йому перешкоди у цьому, постійно налаштовує сина проти нього та погрожує що заборонить йому бачитися з сином взагалі. Також у відзиві вказує, що до 2020 року він був офіційно працевлаштований та регулярно сплачував аліменти на утримання сина, проте на початку 2020 року у нього були проблеми зі здоров?ям, у зв?язку з чим він був змушений звільнитися з роботи та тривалий час відновлював здоров?я, внаслідок чого виникла заборгованість по аліментам. З січня 2021 року він регулярно сплачує аліменти на утримання сина та має намір погасити всю заборгованість по аліментам, яка утворилась внаслідок його тимчасової непрацездатності. В задоволенні позову просив відмовити. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору орган опіки та піклування Маріупольської міської ради Бартош Н.О. в судове засідання не з`явилась, подала суду заяву про слухання справи у її відсутності а також надала суду висновок органу опіки та піклування від 05.05.2021 року № 01.1-01-23-109, який просила долучити до матеріалів справи. Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, оскільки в судове засідання не з`явились всі учасники справи у відповідності до вимог ст. 247 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заявлений позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи у їх сукупності і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що заявлений позов не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Статтею 18 Конвенції про права дитини регламентовано, що батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Стаття 150 Сімейного кодексу України передбачає, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на батьків покладається відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки зобов`язані виховувати дітей, піклуватися про їх здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 4 статті 155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо він, вона ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. За змістом даної норми закону, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя. При цьому зазначені фактори можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Пунктом 16 абзацу 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30 березня 2007 року № 3 роз`яснено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до роз`яснень пункту 15 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Для встановлення таких обставин суду потрібно ретельно перевіряти докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги та з`ясовувати позицію й обґрунтування відповідача. Судом встановлено, що сторони з 31.01.2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який 25.11.2013 року було розірвано, що стверджується копією рішення Жовтневого районного суду міста Маріуполя Донецької області від 25.11.2013 року. Від шлюбу сторони мають одну неповнолітню дитину - сина [PERSON] , [INFO] . Дана обставина стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] . Як вбачається з виконавчого листа, виданого 21.10.2013 року Жовтневим районним судом міста Маріуполя Донецької області, рішенням зазначеного суду від 09.10.2013 року постановлено стягувати з [PERSON] на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON]дітей в розмірі ј частини всіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дітейц відповідного віку, починаючи з 18.09.2013 року та до досягнення дитиною повноліття. Згідно копії розрахунку заборгованості по аліментах № 42334216-9 від 20.01.2021 року, заборгованість [PERSON] по сплаті аліментів станом на 20.01.2021 року складає 68953,35 грн. Як вбачається з витягу з ЄРДР № 12020055800000455 від 19.12.2020 року, у зв?язку з тим, що [PERSON] злісно ухиляється від сплати аліментів на утримання неповнолітньої дитини, відносно нього відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 164 КК України за фактом ухилення від сплати аліментів. Судом встановлено, що 28.02.2014 року позивач змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що стверджується копією свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] . Як вбачається з копії свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , 21.09.2018 року позивач [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , у зв?язку з чим змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Згідно акту № 15 про фактичне проживання, виданого головою КСН СЕЛ. «Мирний» від 19.01.2021 року, дитина [PERSON] [INFO] проживає разом з позивачем та її чоловіком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки № 7, виданої ДНЗ «Ясла-садок № 157 «Зоряний» від 19.01.2021 року, [PERSON] [INFO] відвідував дошкільний навчальний заклад з 01.09.2015 року по 31.05.2018 року. За час перебування дитини у закладі, батько дитини не приймав участі у її вихованні, не відвідував батьківські збори, не приводив та не забирав дитину з дитячого садка. З довідки № 293 від 25.01.2021 року, виданої Комунальним закладом «Маріупольська ЗОШ І-ІІІ ступенів № 50» вбачається, що [PERSON] не приймає належної участі у вихованні дитини - [PERSON] , [INFO] та не цікавиться шкільним життям дитини. Згідно довідки № 86-2139-86.1 від 29.01.2021 року, виданої Комунальним некомерційним підприємством Маріупольської міської ради «Центр первинної медико-санітарної допомоги № 2 м. Маріуполя», станом здоров?я дитини [PERSON] [INFO] піклується мати, батько дитини - [PERSON] станом здоров?я дитини не піклується. Як вбачається з Епікризу № 2630, [PERSON] 1989 року народження знаходився на стаціонарному лікуванні в наркологічному відділенні КЛПУ «ГПБ № 7» м. Маріуполя з 17.10.2012 року по 29.10.2012 року, було встановлено діагноз: психічний і поведінковий розлад в результаті вживання алкоголю, стан відміни переважно галлюцинаторне. З поданих позивачем та відповідачем документів судом також встановлено, що стосунки між сторонами є негативними, що ускладнює спілкування відповідача з дитиною. В судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи відповідача про те, що він, хоч і не цілком належно виконував свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, зважаючи на життєві обставини, однак і не нехтував ними. На сьогоднішній день має дохід, з початку 2021 року регулярно сплачує аліменти на утримання сина що підтверджується копіями платіжних квитанцій, має намір погасити всю заборгованість по аліментах, купує дитині іграшки, бажає відновити стосунки з дитиною та брати участь у його вихованні. В Рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема, судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції. Хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. У будь-якому разі передання дитини під державну опіку слід зазвичай розглядати як тимчасовий захід, здійснення якого має одразу припинятися, коли це дозволяють обставини. Отже, такий захід не може бути санкціонований без попереднього розгляду можливих альтернативних заходів і має оцінюватися в контексті позитивного обов`язку держави вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та, якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер. Згідно з частиною 5 статі 19 СК України при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, матері, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. У матеріалах справи наявний висновок виконавчого комітету Маріупольської міської ради, який визначає за недоцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо дитини [PERSON] , [INFO] . Крім цього, суд зазначає, що при вирішенні питання щодо позбавлення батьківських прав необхідно впевнитися не лише в невиконанні батьком обов`язків по вихованню, а також встановити, що батько ухиляється від їх виконання свідомо, тобто, що він систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки. Позбавлення батьківських прав відноситься до крайньої міри відповідальності, а це означає, що застосовується ця міра судом тоді, коли всі інші засоби впливу виявилися безрезультатними. Згідно Постанови ВС України від 19.11.2020 року у справі № 317/923/17, ухилення від виконання своїх обов?язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов?язками. Позбавлення батьківських прав вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. При розгляді даної справи судом з`ясовано, що відповідач не ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, при цьому, незважаючи на всі перешкоди з цього приводу, намагається виконувати свої батьківські обов`язки, сплачує аліменти. У матеріалах справи відсутні докази застосування до відповідача заходів впливу у вигляді попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування. Відповідно до положень ст.81 ч.1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог. На думку суду, позивачем не доведено, що поведінка відповідача відносно його дитини є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов`язками та ухиленням від їх виконання. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Отже, за таких обставин, здійснивши системний аналіз і оцінку доказів, суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відповідача відносно його дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини, оскільки позивач не довела та не надала суду беззаперечних доказів, в чому полягає захист інтересів дитини внаслідок позбавлення його батька батьківських прав та доказів, які б свідчили про умисне ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. Судом встановлено, що батько дитин - відповідач по справі не знайшов спільної мови з позивачем, а конфліктні стосунки, які склалися між сторонами, не можуть на думку суду бути підставою для позбавлення батьківських прав відповідача. Тому суд приходить до висновку, що враховуючи інтереси дитини, її вік та психологічні особливості, позовні вимоги позивачки про позбавлення відповідача батьківських прав задоволенню не підлягають. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. За п. б ч. 1 ст. 8 Закону України "Про судовий збір", позивач при зверненні до суду була звільнена від сплати судового збору. Згідно з положенням пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України у разі відмови в позові судові витрати покладаються на позивача. У зв?язку з тим, що позивачу було відмовлено у задоволенні позову, вимога про стягнення з відповідача в її користь витрат за надання правової допомоги адвоката в розмірі 6000 грн. до задоволення не підлягає. Вирішуючи заяву представника відповідача в частині стягнення з позивача судових витрат на професійну правничу допомогу суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). Частиною 4 статті 137 ЦПК України визначено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (надалі - Закон) гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Суд вважає, що оскільки розглянута справа не може вважатись складною з огляду на предмет спору та кількість сторін процесу, обсяг необхідних для об`єктивного вирішення спору доказів, збір яких не потребував витрачання адвокатом значного часу. При цьому суд бере до уваги, що розмір гонорару адвокату визначається за погодженням з клієнтом, а сторони є вільні у виборі адвоката, проте не може погодитись, що сума в 13500 грн. є обґрунтованою та відповідає принципам справедливості, розумності та співмірності. Враховуючи наведені обставини, зміст та обсяг наданих послуг, суд вважає заявлений представником відповідача розмір професійної правничої допомоги завищеним, та зменшує його до 6000 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved