Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що вказаний будинок належить йому на праві приватної власності, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Право власності на цей будинок виникло в результаті його поділу на дві частини, в результаті чого він, позивач [PERSON] , є власником будинку [NUMBER] , а другу частину будинку, якій присвоєно [NUMBER], він подарував своєму синові - відповідачеві [PERSON] . Відповідач зі своєю сім`єю з 2019 року постійно проживає й користується будинком [ADDRESS] , але, як з`ясувалося, після поділу будинку не знявся з реєстрації у будинку [NUMBER] . При цьому участі в утриманні будинку [NUMBER] відповідач не приймає, комунальні послуги не сплачує, хоча нарахування за деякі види комунальних послуг здійснюються в залежності від кількості зареєстрованих в будинку осіб. В добровільному порядку відповідач з реєстрації в будинку [NUMBER] не знімається, в зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду з позовом про захист своїх прав та просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] та стягнути з відповідача судові витрати по справі. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 06.07.2021 року відкрито провадження в цивільній справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Позивач [PERSON] надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу по суті без його участі та наполягав на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] до початку судового розгляду надав до суду письмову заяву, в якій визнав позовні вимоги в повному обсязі та просив розглянути справу по суті без його участі. Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи позовної заяви та письмові докази, додані до неї, суд встановив наступне: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Під час судового розгляду встановлено, що 06 березня 2019 року позивач [PERSON] прийняв рішення про поділ належного йому на праві власності житлового будинку [ADDRESS] на два окремих будинки, з присвоєнням другому будинку адреси: [ADDRESS] , що підтверджується його заявою до компетентних органів, посвідченою приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області за реєстровим № 369 (а.с.10) Після проведеного поділу будинок [ADDRESS] зареєстрований в цілому на праві власності за позивачем [PERSON] , що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 260632746 від 09.06.2021 року (а.с.11-14) Згідно Договору дарування житлового будинку від 14.06.2019 та Договору дарування земельної ділянки від 14.06.2019 року, а також інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №262146557 від 17.06.2021 року, будинок та земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] зареєстровані в цілому на праві власності за відповідачем [PERSON] (а.с.16-17, 76-77) Відповідно до Витягу № 405 про зареєстрованих у житловому будинку осіб від 15.06.2021 року, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані 5 осіб, в тому числі позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с.15) Як вбачається з Акту обстеження, складеного депутатом Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області Тимченко Ю.А. 11 червня 2021 року в присутності свідків, відповідач [PERSON] у будинку [ADDRESS] не проживає більше 12 місяців, а мешкає поряд зі своєю сім`єю у будинку [NUMBER] (а.с.18) З`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов наступного: Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявні у позивача право власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло в якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач зареєстрований у спірному житловому приміщенні за згодою власника будинку і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Судом встановлено, що відповідач не проживає в спірному житловому будинку більше одного року, а отже є обставиною, яка має істотне значення, а тому право відповідача користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Позивач в поданих суду заявах наполягав на задоволенні позову, а відповідач - позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до ч.2 статті 133 ЦПК України, розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюється законом. Згідно ч.1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги [PERSON] задоволені в повному обсязі, з відповідача до Державного бюджету України належить стягнути суму судового збору в розмірі 908,00 гривень На підставі викладеного,

Outcome: approved