Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

Позивач [PERSON] подала до суду позов до відповідача [PERSON] про стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитини, до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позовних вимог вказує, що на теперішній час вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. У даному шлюбі у них народились доньки [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , які перебувають на її утриманні. При цьому, відповідач бере участь в утриманні дітей, проте в недостатній мірі, розмір сплачених ним коштів не достатній для забезпечення усіх потреб дітей. Натомість відповідач здоровий та працездатний, а отже спроможний сплачувати аліменти на утримання їхніх малолітніх доньок [PERSON] та [PERSON] у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 вересня 2020 року відкрито провадження за вищевказаним позовом та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Представник позивача - адвокат Боднар О.В. в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила задовольнити в повному обсязі. Позивач [PERSON] судове засідання не з`явилася, проте подала заяву про розгляд справи за відсутності позивача, заявлені позовні вимоги підтримує та просить задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився попередньо подавши суду заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 15 листопада 2001 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , яке видане Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції, актовий запис № 1573. У даному шлюбі в сторін народились доньки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] видане Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 12 травня 2009 року та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] видане Тернопільським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Тернопільській області 19 квітня 2016 року Згідно довідки № 111 виданої Петриківською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області 13 серпня 2020 року позивач [PERSON] проживає по [ADDRESS] . За вказаною адресою разом із позивачкою проживають малолітні діти [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 180 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ч. 3 ст. 181 Сімейного кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Частиною 1 статті 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 182 Сімейного кодексу України передбачено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. У Постанові Верховного Суду прийнятій у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду (справа № 755/14148/18, провадження №61-11325св19) Верховний Суд зауважив, що у разі спору про стягнення аліментів суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» установлено, що у 2020 році прожитковий мінімум для дітей віком до 6 років становить: з 1 січня 2020 року - 1779 гривень, з 1 липня - 1859 гривень, з 1 грудня - 1921 гривня; для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2020 року - 2218 гривень, з 1 липня - 2318 гривень, з 1 грудня - 2395 гривень. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Проаналізувавши докази в їх сукупності, суд вважає, що оскільки позивач підтримує викладені в позові обставини, відповідач позов визнає, зважаючи на матеріальне становище платника аліментів, який є працездатним, відсутні відомості про його поганий стан здоров`я, а також відсутність доказів перебування у нього на утриманні інших дітей чи непрацездатних батьків, враховуючи рівність обов`язку кожного з батьків по забезпеченню дитині необхідного матеріального утримання, відсутність істотних обставин, які могли б впливати на виконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, з урахуванням інтересів та потреб дітей суд дійшов висновку про те, що з відповідача слід стягувати на користь позивача [PERSON] на утримання малолітніх дочок [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , аліменти у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку (доходу) платника аліментів, щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину, починаючи з 02 вересня 2020 до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вимогами ст.141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відтак, із відповідача у дохід держави слід стягнути 840,80 гривень судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved