Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-22 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до Дзержинського районного суду м.Харкова із позовом до відповідача, [PERSON], у якому просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дитини, [PERSON], у розмірі 1/4 частини доходу щомісячно, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму. У судове засідання сторони не з'явились, повідомлялись завчасно. Позивачем подано заяву про розгляд справи у її відсутності. Відповідач про слухання справи повідомлявся телефоном, про причини неявки суд не повідомлено. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Сторони мають спільну доньку, [PERSON], [INFO], що підтверджується наданою копією свідоцтва про народження. Згідно довідки КП "Жилкомсервіс", донька сторін проживає із матір'ю, позивачем по справі. Відповідно до вимог статей 180, 182, 183, 184, 191 СК України, батьки зобов'язанні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. При визначенні розміру аліментів, суд враховує стан здоров'я дитини та матеріальне становище платника аліментів, наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки і сина, інші обставини, що мають істотне значення. Як вказує позивач, дитина проживає разом з нею і, як зазначає остання, відповідач ухиляється від утримання дитини, матеріальної допомоги в добровільному порядку не надає. З обставин викладених в позові та наданих доказів вбачається, що між сторонами не було укладено договір про сплату аліментів та договір про припинення права на аліменти у зв'язку з передачею права власності на нерухоме майно між сторонами також не укладався, стягнень по іншим аліментним зобов'язанням відповідач немає. Відповідно до положень Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», батьки зобов'язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов'язок батьків утримувати своїх дітей є безумовним і не залежить від того, чи є батьки працездатними та чи є в них кошти, достатні для надання утримання, а лише враховуються судом при визначенні розміру стягуваних аліментів. Разом з тим, суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов'язання щодо утримання. Пунктом 17 даної Постанови, встановлено, що максимальний розмір відрахувань на сплату аліментів не може перевищувати 50 відсотків доходів платника, таке повністю кореспондується з частиною 4 статтею 70 Закону України «Про виконавче провадження». В той же час розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Постановою Кабінету Міністрів України від 26 лютого 1993 року «Про перелік видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб» визначений чіткий перелік доходів платника, які враховуються при визначенні розміру аліментів, зокрема враховується основна заробітна плата за посадовим окладом. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. В свою чергу відповідно до ч.2 ст. 191 СК України аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Як зазначає позивач протягом року з травня 2011 року, вона зв'язувалася з відповідачем щодо надання матеріальної допомоги для сина, проте позивачем не подано жодного належного доказу на підтвердження вказаних обставин, а тому суд вважає такі обставини недоведеними. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно ст.10 ЦПК, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач надав суду належні та допустимі докази, довів суду їх переконливість, а також довів обставини, на які посилався як на підставу своїх вимог. Відповідачем доводів позивача не спростовано. Вiдповiдно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтуєтъся на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослiдженнi наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність i взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, зокрема те, що відповідач не виконує покладеного на нього законом обов'язку щодо утримання неповнолітньої дитини, а також враховуючи передбачені законом обставини, суд вважає правильним задовольнити позов частково та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], в розмірі ? частини доходу відповідача щомісячно, але не менше 30 відсотків прожиткового мінімуму, починаючи з 21 січня 2014 року і до повноліття дитини. У відповідності до вимог пункту 1 частини 1 статті 367 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Також згідно частини 3 статті 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі викладеного та

Outcome: approved