Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог [PERSON] про поділ майна подружжя. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 21 серпня 2009 року по 16 листопада 2017 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі. У даному шлюбі народилась донька - [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з позивачем за адресою [ADDRESS] , а зареєстровані позивач з донькою за адресою [ADDRESS] . Під час шлюбу сторонами у справі спільно було придбано квартиру [ADDRESS] . Спірна квартира була придбана в житлово - будівельному кооперативі «Водограй», що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно на ім`я [PERSON] . Також [PERSON] зазначила, що за спільні кошти подружжя придбано автомобіль марки BMW 320, державний номерний знак [NUMBER] , 2004 року випуску. Посилаючись на те, що згоди на поділ майна подружжя не досягнуто, [PERSON] просила суд визнати за нею право спільної часткової власності на 1/2 частки трьохкімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 100,5кв.м., житловою площею 57.1 кв.м., що розташована в будинку [ADDRESS] , та визнати за нею право спільної часткової власності на 1/2 частину автомобіля марки BMW320, державний номерний знак [NUMBER] , 2004 року випуску. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17.11.2017 року відкрито провадження у даній справі та справу призначено в підготовче провадження. 29.03.2018 року до участі у справі ухвалою суду залучено третю особу без самостійних вимог на стороні відповідача: [PERSON] . Тоді ж, ухвалою суду було об`єднано в одне провадження первісний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача: [PERSON] про розподіл майна подружжя та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю та визнання права власності на Ѕ частку квартири, що є спільною сумісною власністю подружжя. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 вересня 2018 року закрито підготовче провадження по даній справі та призначено справу до судового розгляду у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 жовтня 2018 року позов [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: [PERSON] про поділ майна подружжя залишено без розгляду. Постановою Чернівецького апеляційного суду від 09 січня 2019 року скасовано ухвалу Шевченківського районного суду м. Чернівці від 11 жовтня 2018 року і справу в частині позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 25 червня 2019 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: [PERSON] про поділ майна подружжя прийнято до провадження та призначено до розгляду. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 30 липня 2019 року провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: [PERSON] про поділ майна подружжя зупинено до вирішення Верховним судом справи за касаційною скаргою [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , на постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 лютого 2019 року та за касаційною скаргою [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , на постанову Чернівецького апеляційного суду від 09 січня 2019 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] , про визнання майна особистою приватною власністю (№ 727/11406/17, провадження № 61-3412св19) та набрання законної сили судовими рішеннями касаційної інстанції. Постановою Верховного Суду від 5 жовтня 2020 року по справі №727/11406/17 (провадження № 61-3412св19) касаційну скаргу [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , залишено без задоволення, постанову Чернівецького апеляційного суду від 09 січня 2019 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 5 жовтня 2020 року по справі №727/11406/17 (провадження № 61-3412св19) касаційну скаргу [PERSON] , в інтересах якого діє [PERSON] , залишено без задоволення, постанову Чернівецького апеляційного суду від 21 лютого 2019 року в частині вирішення зустрічних позовних вимог про визнання майна особистою приватною власністю залишено без змін. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 26 листопада 2020 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог: [PERSON] про поділ майна подружжя прийнято до провадження судді Одовічен Я.В. та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 14 грудня 2020 року від представника відповідача надійшов відзив, відповідно до якого відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог про визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частки в квартирі [ADDRESS] , посилаючись на те, що позивачем не надано доказів придбання спірного майна за рахунок спільної участі подружжя коштами або працею в його набутті. Зазначив, що до укладення шлюбу, який був зареєстрований 21 серпня 2009 року, починаючи з 2004 року сторони перебували у фактичних шлюбних стосунках та проживали разом в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . З вересня 2016 року вони припинили подружні стосунки, з цього часу припинили вести спільний побут, бюджет. Вказав, що спірна квартира була придбана відповідачем за особисті кошти, які він отримав у дар від своєї матері [PERSON] на підставі укладених між ними договорів дарування, а не за спільні сумісні кошти подружжя. Також відповідач отримав від матері грошові кошти для здійснення ремонту у даній квартирі та придбання побутової техніки, меблів, предметів вжитку. Окрім того, зазначив, що ремонтно-будівельні роботи були проведені в спірній квартирі за час окремого проживання сторін за період з вересня 2016 року по жовтень 2017 року, спільний бюджет сторони не вели, грошові кошти на проведення ремонту отриманні відповідачем від матері і є його особистою приватною власністю. Посилався на те, що [PERSON] не надано жодних доказів про те, що валовий дохід, який вона отримала був використаний нею в готівковому чи безготівковому вигляді саме для придбання спірної квартири, доказів зняття готівки з банківського рахунку чи перерахунку нею грошових коштів в безготівковому вигляді, як оплати за квартиру чи ремонт, проведений в ній, будь-якої передачі грошових коштів [PERSON] . Позивачем на підтвердження своїх позовних вимог не надано доказів щодо спільних коштів та спільної праці, які були використані для придбання спірної квартири, для проведення в ній ремонту, а також нею не зазначено джерело набуття таких коштів. Просив відмовити у задоволені позовних вимог [PERSON] за безпідставністю. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 18 грудня 2020 року здійснено перехід від розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 15 лютого 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті, також задоволено частково заяву представника відповідача про виклик свідків та встановлено додатковий строк відповідачу для подання висновку економічної експертизи на стадії розгляду справи по суті. 21.05.2021 року до суду надійшло клопотання про неможливість надання висновку судово-економічної експертизи за зверненням адвоката Дороган І.Г. Представник позивача надала до суду заяву, відповідно до якої позивач позовні вимоги підтримала частково, просила визнати за [PERSON] право спільної часткової власності на 1/2 частки трьохкімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 100,5 кв.м., житловою площею 57.1 кв.м., що розташована в будинку [ADDRESS] . Позовну вимогу про визнання права власності на 1/2 частину автомобіля марки BMW320, державний номерний знак [NUMBER] , 2004 року випуску просила залишити без розгляду. Ухвалою суду від 21.05.2021 року зазначену позовну вимогу залишено без розгляду. Представник позивача у судове засідання не з`явилась, подала суду заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримала. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судові засідання 24.02.2021 року, 10.03.2021 року, 29.03.2021 року, 08.04.2021 року, 27.04.2021 року, 21.05.2021 року, систематично подаючи до суду клопотання про відкладення розгляду справи з різних причин. Вирішуючи питання про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та його представника, суд виходить із наступного. Відповідно до вимог п.2 ч.3 статті 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника у справі у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи, крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки у судове засідання учасника справи без поважних причин або без повідомлення причин неявки. Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 зазначив, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Відповідно до частини першої статті 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Згідно з частиною другою статті 44 ЦПК України залежно від конкретних обставин суд може визнати зловживанням процесуальними правами дії, що суперечать завданню цивільного судочинства, зокрема, вчинення дій, що спрямовані на безпідставне затягування чи перешкоджання розгляду справи. Представник відповідача, повторно не з`явившись у судове засідання, подала до суду заяву про відкладення судового розгляду справи у зв`язку поданим клопотанням про виклик у судове засідання судового експерта для надання пояснень. Разом із тим, відповідно до вимог ст.72, ст.239 ЦПК України експерт викликається до суду для роз`яснення свого висновку, проте у даній справі висновку експерта складено не було, судом було відмовлено у задоволенні клопотання про виклик експерта. За таких підстав, суд розцінює такі дії представника відповідача, як такі, що спрямовані на безпідставне затягування розгляду справи, та вважала за можливе слухати справу за відсутності відповідача [PERSON] та його представника [PERSON] . Третя особа [PERSON] та її представник у судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили. Суд, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] , починаючи з 2004 року перебували у фактичних шлюбних відносинах та проживали разом в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . 21 серпня 2009 року сторони по справі зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, виданим Відділом реєстрації актів цивільного стану Чернівецького міського управління юстиції, Чернівецької області, актовим записом № 1497. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 16.11.2017 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно, витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, рішення №433 голови Житлово - будівельного кооперативу «Водограй» про прийняття асоційованого члена від 30.01.2015 р., довідки житлово - будівельного кооперативу «Водограй» про оплату вступного та черговий пайових внесків, під час перебування сторін у шлюбі на ім`я відповідача [PERSON] була придбана спірна квартира - квартира [ADDRESS] по вулиці Воробкевича, 31 Б в м. Чернівці за 1 243 000,00 гривень. Згідно акту №12, складеного ПП «Ремжитлосервіс», встановлено, що [PERSON] не проживав за адресою [ADDRESS] з вересня 2016 року по жовтень 2017 року. Таким чином, шлюбні відносини між сторонами припинено, проте у добровільному порядку вони не можуть дійти згоди щодо поділу спільного майна подружжя. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Згідно частини 1 статті 61 СК України визначено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до пункту 2 частини 1 ст.57 СК України передбачено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно із пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). У відповідності до положень ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦК України. Отже, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу може бути спростована. Разом з тим, спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості і є її процесуальним обов`язком. За змістом ч.2 ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою (ст.81 ЦПК України). Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами у цивільній справі є будь-які дані на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержанні з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.95 ЦПК України письмовими доказами є документи, які містять дані про обставини що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено ЦПК України. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Разом з тим, посилання відповідача у відзиві на те, що грошові кошти, за які було придбано оспорювану квартиру є його особистою власністю, так як були отримані в дар від матері є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами виходячи з наступного. З наявних в матеріалах справи копій договорів дарування вбачається, що між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори дарування грошових коштів від 25 грудня 2014 року в сумі 950 000 грн, (що в еквіваленті становить 60 000 доларів США), від 01 вересня 2015 року - 244 548 грн (що в еквіваленті становить 10 000 євро), від 11 лютого 2016 року - 292 019 грн (що в еквіваленті становить 10 000 євро), від 10 квітня 2017 року - 286 733, 57грн (що в еквіваленті становить 10 000 євро). Частиною 5 статті 719 ЦК України визначено, що договір дарування валютних цінностей фізичних осіб між собою на суму, яка перевищує п`ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Проте наявні в матеріалах справи договори дарування грошових коштів від матері [PERSON] [PERSON] не були засвідчені нотаріально, кошти, які були предметом дарунку не були задекларовані [PERSON] , як отримана виплата внаслідок укладення цивільно-правового договору, а, отже, є неналежними та недопустимими доказами, що підтверджують обставини наведені у відзиві. Договори дарування грошових коштів оформлені з порушенням вимог чинного законодавства та не створюють жодних юридичних наслідків, а інших доказів, які б підтверджували доходи відповідача суду надано не було, тому підстави вважати, що спірна квартира була придбана за кошти, які належали [PERSON] та є його особистою власністю, відсутні. Таким чином, посилання відповідача на те, що грошові кошти, за які було придбано спірну квартиру, є його особистою власністю, оскільки були отримані в дар від його матері є необґрунтованими, оскільки не підтверджені належними та допустимими доказами. Суд враховує, що рішенням Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17.10.2018 року зустрічний позов [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на трьохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 100,5 кв.м., житловою площею 57,1 кв.м., що розташована в будинку [ADDRESS] , вартістю 2704757 гривень - задоволено. Проте, постановою Чернівецького апеляційного суду від 21.02.20219 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Рішення Шевченківського районного суду м.Чернівці від 17.10.2018 року в частині задоволення зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю скасовано. У задоволенні позову в цій частині відмовлено. Зазначена постанова апеляційної інстанції, постановою Верховного Суду від 5 жовтня 2020 року (№727/11406/17, провадження № 61-3412св19) залишена без змін. Також, як вбачається з наявної в матеріалах справи довідки фітнес клубу «SportLife» [PERSON] з 14 листопада 2016 року працює на посаді інструктора групових програм, її дохід за період з 14 листопада 2016 року по 28 лютого 2018 року склав 49 985,08 грн. Відповідно до відповіді Головного управління ДПС у Чернівецькій області [PERSON] була зареєстрована, як приватний підприємець з 17 лютого 2009 року по 01 січня 2017 року. Згідно даних з ЦБД обсяг виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) [PERSON] задекларувала: -за ІІ квартал 2009 року - 79427,00 грн., за ІІІ квартал 2009 р. - 126418,00 грн., за ІV квартал 2009 р. - 217 908,66 грн., за І квартал 2010 р. - 93450,00 грн., за ІІ квартал 2010 р. - 0,00грн., за ІІІ квартал 2010 р. - 0,00грн., за ІV квартал 2010 р. - 395 710,00 грн., за І квартал 2011 р. - 36 911,00 грн., за ІІ квартал 2011 р. - 72 855,00 грн., за ІІІ квартал 2011 р. - 162 374,00 грн., з 4 кварталу 2011 року по 2017 р. сума обсягу виручки від реалізації товарів (робіт, послуг) [PERSON] становить 0,00 грн. Суми прибутку [PERSON] документально підтверджена звітами до податкової інспекції. Отже, посилання відповідача у відзиві на те, що [PERSON] не надано доказів, які підтверджують трудові та грошові затрати, пов`язані з придбанням спірної квартири, не зазначено джерело набуття таких коштів є безпідставними з огляду на викладене. Вказане також узгоджується з висновками Верховного Суду по даній справі, викладеними у вищенаведеній постанові від 5 жовтня 2020 року (№727/11406/17, провадження № 61-3412св19). Таким чином, судом встановлено, що сторонами було придбано за час перебування у шлюбі квартиру [ADDRESS] , а відтак, таке майно є спільною сумісною власністю подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, що повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі №372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Окрім того, Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2020 року по справі №725/1776/18 (провадження № 61-7911св19) наголошує на тому, що висновок про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України. Згідно статті 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. За змістом ст.70 СК України, ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. (ч.1 ст.71 СК України). Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Враховуючи викладене, перевіривши та з`ясувавши всі необхідні обставини справи та оцінюючи всі наявні докази по справі, досліджені в ході судового засідання в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про поділ майна подружжя є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved