Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Першотравневого районного суду м. Чернівці із позовом до відповідача [PERSON] про визнання права особистої приватної власності. Вказував, що між ним і [PERSON] 10.08.2002р. зареєстровано шлюб, відповідно до свідоцтва про одруження №27920. У шлюбі з відповідачем народився син [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Чернівці від 22.06.2018 року шлюб між сторонами розірвано. 09.06.2016 року позивачем особисто придбано квартиру [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого в реєстрі №8346 від 09.06.2016 року. Стверджував, що спірну квартиру було придбано ним за кошти, які були передані матір`ю [PERSON] , яка з 28.01.1997р. офіційно перебуває в Італії. Остання перебуває за кордоном легально, маючи посвідку на проживання для іноземців на необмежений термін. З 30.04.1999р. матір офіційно працевлаштована, що підтверджується індивідуальним трудовим договором та її загальний дохід в 2010 - 2017 роках склав 117 365 (сто сімнадцять тисяч триста шістдесят п`ять) євро, що підтверджується річними звітами про виплачену заробітну плату. Маючи намір придбати квартиру в м. Чернівцях, але не маючи можливості приїхати особисто, остання передавала зароблені кошти через перевізників. Так, в кінці травня 2014 року мати передала в Римі перевізникові 30 тисяч євро, який доставив особисто в руки сестрі [PERSON] біля її будинку за адресою [ADDRESS] . Надалі, ще частину коштів, а саме - в грудні 2014 року -10\~000 євро, квітні 2015 року 10\~000 євро та в червні 2016 року- 5\~000 євро, передавала перевізником, який віддав їх сестрі [PERSON] , які в подальшому знаходились в неї на зберіганні. Тобто кошти не відносились до спільного бюджету із відповідачкою. В подальшому, було придбано квартиру [ADDRESS] . Стверджує, що оскільки перебував в шлюбі, то був змушений повідомити про купівлю квартири відповідачку, щоб остання надала формально нотаріальну згоду на її придбання. Відповідачка, підписавши заяву-згоду, одразу залишила приміщення нотаріальної контори. Окрім того, зазначав жодного дня вони з відповідачкою, в спірній квартирі не проживали. На підставі вищевикладеного просить суд, визнати за ним право особистої приватної власності на дану квартиру, припинивши право спільної сумісної власності. У поданому відзиві відповідач [PERSON] стверджувала, що спірне майно придбане за спільні кошти, оскільки разом із позивачем працювали на ринку, також кошти передавала з-за кордону сестра відповідача. Окрім того, вказувала, що на дату складення позовної заяви, відповідач проживала у спірній квартирі, а не за місцем реєстрації, просила відмовити у задоволенні позову. В зустрічній позовній заяві [PERSON] посилається на те, що під час проживання однією сім`єю, на протязі тривалого часу основним джерелом доходів було те, що вони з відповідачем разом працювали на ринку «Нива» в районі «Гравітона», по вулиці Руській м. Чернівці, де відповідач торгував продуктами харчування. Також частину грошей через систему «Вестерн Юніон» на купівлю квартири та гаража, їй передавала рідна сестра [PERSON] , яка знаходиться за кордоном. Саме за таких обставин ними з відповідачем були накопичені кошти, за які в 2016 році купили спірну двохкімнатну квартиру, право власності на яку зареєстровано на [PERSON] . Вказує, що 09.06.2016 року було придбано квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 49,6 кв.м. Крім того, було придбано цегляний гараж № [NUMBER] загальною площею 24,79 кв. м., який знаходиться у Товаристві по експлуатації індивідуальних гаражів [ADDRESS] . Стверджувала, що спірне майно було придбано в період шлюбу, а тому воно є об`єктом спільної сумісної власності та підлягає поділу, незалежно від того на кого було зареєстровано. Окрім того, зазначила, що 18.07.2019 року [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу, який був зареєстрований в реєстрі №2861 та посвідчений приватним нотаріусом Скінтей Ю. І. Враховуючи наведене, просить суд, визнати за нею право власності на 1/2 частину вищевказаного майна та визнати недійсним договір купівлі- продажу спірної квартири. У поданому відзиві на зустрічний позові відповідач стверджує, що позивач не працювала, не була зареєстрована як фізична особа підприємець, а отже і доходу не мала. Окрім того, що стосується коштів переказаних з-за кордону сестрою [PERSON] , то вказані кошти висилали на лікування спільної сестри з відповідачкою [PERSON] , яка померла [INFO] . Також вказував, що [PERSON] на момент купівлі спірної квартири не займалася її пошуком, не знала реальної вартості та не оглядала квартиру на момент її купівлі та після того. Також відповідачка в спірній квартирі не зареєстрована. Щодо визнання права власності на Ѕ частку гаражу, вказував, що успадкував гараж після смерті батька [PERSON] , в порядку спадкування після письмових заяв-відмов інших спадкоємців першої черги. Просив в задоволенні зустрічного позову відмовити. У судовому засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав. Пояснив, що кошти на придбання спірної квартири не належали їм з відповідачкою, а були передані матір`ю з Італії. Після придбання дана квартира здавалась у оренду. Так як на момент її придбання він перебував у шлюбі з відповідачкою, то у нотаріуса, при оформленні права власності на квартиру, відповідачка надала свою згоду. Гроші на придбання квартири мама, яка офіційно працює за кордоном, передавала перевізником сестрі [PERSON] Гроші, які заробляли з дружиною, витрачали на придбання їжі, оплату комунальних послуг. Окрім того, зазначив, що зустрічний позов необґрунтований, з підстав викладених у первісному позові. Представник [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у первісній позовній заяві та заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог [PERSON] з підстав, викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву. Зазначив, що коштів на придбання квартири у подружжя не було, так як працював на ринку тільки [PERSON] і його заробітку вистачало тільки на харчування та предмети першої необхідності. Щодо коштів, отриманих від сестри [PERSON] - [PERSON] вказував, що жодних коштів остання не передавала їм як подружжю. Кошти передавались для допомоги хворій сестрі, про що свідчить термін передачі коштів після купівлі спірної квартри, 09.06.2016 року до часу смерті останньої, травня 2018 року. Крім того, вказував суду, що свідченням того, що жодного відошення до купівлі квартири є те, що [PERSON] жодного разу до примусового вселення в квартирі не була, не оглядаала її перед купівлею, не знає її вартості та не була там зареєстрована. Щодо вимог [PERSON] з приводу спірного гаража вказував, що даний гараж не може бути предметом поділу, так як є спадковим майном. Належних доказів щодо факту набуття права власності на гараж подружжям [PERSON] , [PERSON] не надала. Просив відмовити у задоволенні вимог зустрічного позову з підстав, ним заявлених. [PERSON] в судовому засіданні вказала, що частину коштів на придбання спірної квартири їй надсилала сестра з Америки. Вказувала, що спірна квартира придбана за спільні з [PERSON] кошти, оскільки обоє торгували на ринку «Нива» у м. Чернівці та заробляти відповідні кошти. Стверджувала, що має право на визнання за нею 1/2 частини на спірну квартиру та гараж, який був побудований за період перебування з [PERSON] у шлюбі. Проте не змогла пояснити суду, яка саме сума коштів була сплачена за спірну квартиру та гараж. Також не змогла назвати суму коштів, яку вона особисто надала [PERSON] для придбання квартири, які були зароблені нею особисто та отримані від сестри. Представник [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні підтримав доводи, викладені у відзиві на первісний позов [PERSON] та доводи, викладені у зустрічній позовній заяві [PERSON] [PERSON] , будучи допитаною у судовому засіданні у якості свідка, пояснила, що спірну квартиру сім`я [PERSON] придбала для сина. Джерело доходів на придбання квартири їй не відомо та в спірній квартирі ніколи не була. Вказувала, що їй відомо, що у відповідачки є сестра за кордоном, яка передавала грошові кошти на лікування сестрі, яка хворіла. У судовому засіданні допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що її мама [PERSON] передавала їй кошти для придбання квартири перевізником, який знав точні суми, які передавалися. Дану квартиру мати купила для себе особисто, однак в той час не мала змоги приїхати до України та оформити її на себе, тому договір купівлі-продажу був оформлений на [PERSON] . Окрім того, відповідач не була в квартирі до самовселення, не мала ключів від спірної квартири, у нотаріуса підписала всі необхідні документи для дачі згоди на придбання квартири, не була присутньою ні при огляді квартири, ні при передачі коштів, щодо гаража, пояснила, що він був оформлений на її покійного батька і після смерті батька вона відмовилася від своєї частки у спадщині на користь позивача. Свідок [PERSON] суду показала, що їй відомо зі слів відповідачки, що спірну квартиру з позивачем купили для сина, однак, оскільки він не може ще проживати там в силу свого віку, вирішили здавати в оренду. Окрім того, вказувала, що на квартиру збирали разом кошти, оскільки передавала сестра відповідача з Америки та батько з Росії, однак яка саме частки коштів вкладена відповідачем у купівлю спільної квартири їй не відомо. У судовому засіданні свідок [PERSON] показав, що третю особу на стороні позивача [PERSON] знає більше 15 років, оскільки возить посилки з Італії. Вказував, що [PERSON] передавала кошти через нього, він їх особисто перераховував. Зазначив, що на початку 2014 року передала 30\~000 євро, через декілька місяців 10\~000 євро, ще 10\~000 євро, в 2015 року 10\~000 євро та в 2016 році - 5\~000 євро. Вказані гроші передавались на купівлю квартири і віддавав їх дочці [PERSON] - [PERSON] . Заслухавши доводи сторін, з`ясувавши дійсні обставини справи та дослідивши докази, якими сторони обґрунтовують свої позовні вимоги, суд приходить до наступних висновків. Згідно ч.ч.\~1-3\~ст.\~89\~ЦПК України\~-\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 10.08.2002 року по 22.06.2018 року (а.с. 5, 41 Том 1). Від шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] (а. с.6 Том 1). Відповідно до договору купівлі-продажу від 09.06.2016 року, нотаріально посвідченого приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Кривцовою К.Т. за реєстровим №8346, була придбана квартира [ADDRESS] , яка складалася з двох житлових кімнат загальною площею 49,60 квадратних метри. Відповідно до відомостей, викладених у договорі купівлі-продажу, вартість квартири, що відчужувалася, становила 122915,66 грн., продавцем квартири був [PERSON] , а покупцем [PERSON] (а.с. 8 Том 1). Згідно акту № 4 від 16.04.2018 року у вищевказаній квартирі зареєстрований [PERSON] ( а.с. 9 Том 1). Статтею 60 СК України\~передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно\~ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до\~Цивільного кодексу України. Також, відповідно до вимог ч. 3\~ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до п.3 ч.1ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Аналогічний висновок зроблено і у п.24 постанови пленуму ВСУ №11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Відповідно до роз`яснень наданих у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року №11, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Отже, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму ст. 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Така правова позиція була викладена у постановах Верховного Суду України від 07.09.2016 року у справі №6-801цс16 та від 12.10.2016 року у справі №6-846цс16, які є обов`язковими для застосування у подібних правовідносинах. Якщо один з подружжя доведе, що майно набуте ним у шлюбі було придбано за особисті, а не спільні кошти, то таке майно не є спільною сумісною власністю подружжя, а є особистою власністю цього члена подружжя, зазначене узгоджене з позицією ВСУ (Постанова ВСУ у справі № 6-1568цс16). Необхідною умовою для виникнення права спільної сумісної власності на майно є не тільки перебування у зареєстрованому шлюбі чоловіка та жінки або проживання особами однією сімєю без реєстрації шлюбу, майно повинно бути результатом їх праці, тобто в даному випадку необхідно, щоб чоловік та жінка спільно проживали та вели спільне господарство. Під час судового засідання учасники процесу не надали суду жодних достовірних та допустимих доказів щодо доходів за час перебування у шлюбі. У період перебування у шлюбі подружжя [PERSON] , мати [PERSON] - [PERSON] , з 24.02.2000 року по 31.12.2017 року була офіційно працевлаштована, що підтверджується індивідуальним трудовим договором, її дохід склав 117 365 євро, що підтверджується річними звітами про виплачену заробітну плату (а.с. 10-20 Том1). Маючи намір\~придбати квартиру,\~але не\~маючи можливості\~приїхати особисто,\~остання передавала\~зароблені кошти\~черещ перевізників.\~А саме\~в судовому\~засіданні свідок\~ [PERSON] \~підтвердив,\~що [PERSON] \~передала на\~початку \~2014\~року 30\~000 євро, через декілька місяців 10\~000 євро, ще 10\~000 євро, в 2015 року 10\~000 євро та в 2016 році 5\~000 євро. Всі ці кошти зберігались в сестри [PERSON] - [PERSON] , що було нею підтверджено в судовому засіданні. Отже, дані кошти на придбання квартири не відносяться до спільного сімейного бюджету із відповідачкою. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. За таких обставин, дана квартира була придбана у період шлюбу, але за особисті кошти [PERSON] , а тому це майно у відповідності до вимог ст. 60 СК України не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю [PERSON] , оскільки придбано за його особисті кошти. У процесі судового розгляду даної справи, факт придбання спірної квартири за кошти матері позивача підтверджено належними доказами, а саме показами свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили, що кошти на придбання квартири передавала матір через водія автобусу на зберігання сестрі позивача для подальшого придбання квартири. Крім того, суд приймає до уваги пояснення, надані у судовому засіданні свідками [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили факт придбання квартири за кошти матері позивача - [PERSON] ( третьої особи по справі). Належних та допустимих доказів на підтвердження наявності грошових коштів на придбання квартири у [PERSON] , суду не надано. Довідка, видана ПАТ «Ощадбанк», згідно якої у період з 18.11.2013 року по 15.01.2018 року [PERSON] отримувала переказ у різних сумах з розрахунку від 40 доларів США до 1000 доларів США періодично, суд не може розцінювати як доказ про вклад даних коштів у придбання спірної квартири, оскільки протягом 2013-2018 років сестра відповідача [PERSON] , перебуваючи з-за кордоном надсилала кошти на лікування їх сестри [PERSON] , яка довгий час хворіла та померла в 2018 році (а.с. 50 Том 1). Дані обставини підтвердила в судовому засіданні свідок [PERSON] . Крім того, суд приймає до уваги те, що кошти [PERSON] передавались її сестрою у період часу з 18.11.2013 року по 15.01.2018 року, тобто в період і після укладення договору купівлі-продажу від 09.06.20169 року. Отже, судом встановлено, що кошти на придбання спірної квартири не належали їм з відповідачкою, оскільки були передані матір`ю позивача [PERSON] для придбання квартири для [PERSON] . Сторони проживали в квартирі [PERSON] , яка вже довгий час проживає та працює офіційно за кордоном. Встановлено, що в спірній квартирі [ADDRESS] , сторони не проживали, квартира здавалась в оренду. Оскільки на момент придбання квартири позивач перебував у шлюбі з відповідачкою, то у нотаріуса при оформленні права власності на квартиру, відповідачка надала згоду. Щодо вимоги про визнання права власності на 1/2 частину цегляного гаража, судом встановлено, що спірний гараж належить [PERSON] згідно ордера № 7, виданого Товариством по експлуатації індивідуальних гаражів № 7 від 20.05.2011 року [PERSON] , на підставі державного акту № 969 від 13.11.1989 року на право постійного користування землею, [PERSON] виділено земельну ділянку розміром 24,79 квадратних метри в постійне користування на право власності під забудову гаража. (а.с. 44-46 Том 1). [PERSON] помер [INFO] , відповідно до свідоцтва про смерть від 08.09.2010 р. №1706 (а.с.101). Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1-2 ЦПК України, встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано доказів щодо часу побудови гаража та джерела коштів, витрачених на його будівництво, дату та сам факт набуття права власності на гараж, у зв`язку з чим вимога щодо визнання права власності на 1/2 частину цегляного гаража до задоволення не підлягає. Таким чином, на підставі вищевикладеного, суд вважає доцільним задовольнити вимоги [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS] , оскільки у процесі судового розгляду даної справи, ним було підтверджено джерело походження коштів на придання спірної квартири та підтверджено факт відсутності будь-якої дольової участі [PERSON] у придбанні спірного житла. Що стосується вимоги про визнання недійсним договору купівлі - продажу, суд дійшов до наступного. Згідно Договору купівлі-продажу квартири від 18.07.2019 року продавцем є [PERSON] , а покупцем [PERSON] , відповідно до відомостей викладених у договорі, вартість квартири, що відчужується становить 499\~075, 00 грн. (а. с.67-68 Том 2). Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені\~частинами першою - третьою,\~п`ятою\~та\~шостою статті 203\~цього Кодексу. Недійсним\~є правочин,\~якщо його\~недійсність встановлена\~законом (нікчемний\~правочин).\~У цьому\~разі визнання\~такого правочину\~недійсним судом\~не вимагається. У\~випадках,\~встановлених цим\~Кодексом,\~нікчемний правочин\~може бути\~визнаний судом\~дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Однак позивачем за зустрічним позовом не наведено підстав через які даний договір купівлі-продажу можна визнати недійсним. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що в задоволенні вимог за зустрічним позовом слід відмовити, оскільки [PERSON] не надано належних доказів наявності у неї коштів на час придбання спірного майна і їх використання для такого придбання, а також доказів того, що спірне майно придбано у результаті їх спільної праці з [PERSON] . Крм того, не наведено підстав, через які договір купівлі-продажу квартири слід визнати недійсним. На підставі вищевикладеного, керуючисть ст.ст. 57, 60,\~69-71 СК України, 203, 215 ЦК України, ст.ст.4,\~19,\~81,\~141,\~263-265 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved