Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] зазначивши, що з 28 жовтня 2006 року перебував з відповідачкою в зареєстрованому шлюбі. від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO]. 19 листопада 2011 року ними було придбано домоволодіння по [ADDRESS], право власності оформлено на відповідача. Однак з часом їх стосунки погіршилися, вони проживають окремо, однак на його пропозицію оформити його право власності на Ѕ частину домоволодіння, відповідачка ніяких дій не вчинила, тому оскільки вказане нерухоме майно придбано ними в період шлюбу, просить суд визнати за ним право власності на Ѕ частину житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS], залишивши у власності [PERSON] Ѕ частину. Відповідач [PERSON] звернулася до [PERSON] з зустрічним позовом, вказавши, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими спорудами та земельної ділянки від 20 жовтня 2011 року, саме вона є покупцем зазначеного домоволодіння. Так, починаючи з травня 2011 року позивач ніде не працював та до цього часу є безробітним, не мав самостійного заробітку та фактично перебував на її утриманні. Вказаний будинок був придбаний в період перебування її в шлюбі з відповідачем, але за особисті кошти, які були їй подаровані матір'ю [PERSON], яка працевлаштована та проживає на території Італійської республіки, в розмірі 12950,00 євро, що підтверджується відповідною випискою з банку, на дату купівлі домоволодіння складало 147201,36 грн. Тому просить суд в задоволенні первісного позову відмовити та в порядку поділу спільного майна подружжя визнати за нею право особистої власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS]. Ухвалою суду від 05 травня 2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. Ухвалою суду від 27 липня 2017 рокузустрічний позов [PERSON] до [PERSON], третя особа: Відділ державної реєстрації речових прав на нерухоме майно реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції, про поділ спільного майна подружжя шляхом визнання його особистою приватною власністю - прийняти до спільного розгляду з позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, вимоги за зустрічним позовом об'єднано в одне провадження з первісним позовом. Ухвалою суду від 01 вересня 2017 року за клопотанням адвоката [PERSON] витребувано від державного нотаріусу Третьої Криворізької державної нотаріальної контори Ситнік О.О., з нотаріальних матеріалів договору купівлі-продажу будинку [ADDRESS], укладений 20.10.2011 року між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований в реєстрі за № 1-1840, завірену копію заяви [PERSON] щодо дозволу на купівлю будинку. В судовому засідання позивач [PERSON] та його представник [PERSON] наполягали на задоволенні заявлених вимог з підстав, викладених в первісному позові, вимоги зустрічного позову не визнали. Акцентували увагу на тому, що позивач разом із відповідачем за спільні кошти, в тому числі і за ті, що залишились від продажу квартири в 2007 році під час спільного проживання, придбали спірне майно. Представник відповідача [PERSON] первісні позовні вимоги не визнав з підстав, викладених в письмових запереченнях, на задоволенні зустрічного позову наполягав з підстав, викладених в ньому. В судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] пояснила, що є сестрою [PERSON], яка попросила її бути повіреною від імені продавця домоволодіння [PERSON] 25 серпня 2011 року [PERSON] надано довіреність на продаж від його імені домоволодіння [ADDRESS]. Сестра передала їй 152 000,00 грн., які вона на наступний день після укладення договору передала [PERSON] Вказані кошти її мама [PERSON] перерахувала [PERSON], щось близько 13 000,00 євро, на банківський рахунок. Про продаж квартири [PERSON] в 2007 році квартири, вона не знала. Вислухавши пояснення позивача, представників сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до таких висновків. Як встановлено судом, з 28 жовтня 2006 року [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (а.с. 9 - копія свідоцтва про шлюб), сторони мають сина [PERSON], [INFO] (а.с.10 - копія свідоцтва про народження). В період шлюбу, згідно договору купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки, укладеної між [PERSON], від імені та в інтересах якого діяла [PERSON], як продавцем, та [PERSON], чоловік якої [PERSON], надав заяву (згоду) на набуття житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки, які в подальшому будуть спільною сумісною власністю, як покупцем, щодо купівлі житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. В цілому, житловий будинок з господарчими будівлями та спорудами, згідно правовстановлювального документа та Витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно №30863508, виданого 04.08.2011 року КП Дніпропетровської облради "Криворізьке бюро технічної інвентаризації", складається з: шлакоблок житловий будинок - «Г-1» загальною площею 125,2 кв.м., житловою площею 23,4 кв.м., розміром 15,95х9,32 м., цегла вбиральня - «Д» розміром 1,30х1,06 м., цегла душ - «Е» розміром 1,30х1,06 м., водоколонка І (ас. 87-88 - копія договору, а.с. 89 - копія заяви-згоди). Відповідно до частини першої статті 60 СК Українимайно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Належність майна до об'єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої статті 61 СК України кореспондує частині четвертій статті 65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об'єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена законом мета укладення договору - інтереси сім'ї, а не власні, не пов'язані з сім'єю інтереси одного з подружжя. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім'ї, то цивільні права та обов'язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Вказана правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 03 травня 2018 року по справі № 314/3916/15-ц, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст.61 СК України). Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя (ч.ч.1,2 ст.65 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ч.1 ст.69 СК України). У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім'ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім'ї. (ст.70 СК України). Взаємної згоди при реалізації права на поділ майна колишні дружина та чоловік не досягли, тому спір підлягає вирішенню судом за позовом одного з подружжя. Оскільки шлюбний контракт між [PERSON] та [PERSON] не укладено, доказів попередньої домовленості щодо визначення розміру часток майна дружини та чоловіка не надано, то слід виходити з принципу рівності часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що презюмується частиною1 статті 70 СК України. Разом з тим, згідно пункту 3 частини 1 статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч. 1 статі 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Відповідно до статті 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. [PERSON] згідно зустрічного позову та наданих письмових заперечень, не визнає спільну сумісну власність на домоволодіння, оскільки, як нею зазначено, все купувалось за її особисті кошти, а тому відповідно до положень статті 57 СК України, нерухоме майно є її особистою власністю. Так, в обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на отримані 29 липня 2011 році нею кошти від матері в сумі 12950,00 євро, що підтверджується випискою з рахунку ПАТ КБ «ПриватБанк», і що саме ці кошти в подальшому були витрачені на придбання спірного майна (а.с.30). В якості доказів в обгрунтування заявлених вимог позивачем за зустрічним позовом [PERSON] додано письмові пояснення свідка [PERSON], які прийняті судом. Однак вказані письмові пояснення суд приймає лише в тій частині, яка підтверджується також випискою з банківського рахунку щодо перерахунку [PERSON] суми в розмірі 12950 Євро. В іншій частині, а саме показання [PERSON] щодо призначення цих коштів на придбання нерухомого майна, суд не бере до уваги, оскільки ці письмові пояснення свідка, як сама зазначає [PERSON], попереджуючи себе про кримінальну відповідальність за ст.ст. 384, 385 КК України та приводячи себе до присяги, порушують принцип безпосередності: так, сторони були позбавлені права ставити свідку питання по суті вимог та предмета спору. Свідок [PERSON] не є стороною по справі, не попереджена судом як свідок про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве показання чи відмову від давання показань на вимогу суду, крім того як близькому родичу однієї із сторін ([PERSON].), їй не роз'яснено положення ст. 63 Конституції України. До того ж нотаріальне посвідчення письмових пояснень - це лише підтвердження, що це саме ця особа надала пояснення, але правдивість цих пояснень судом ставиться під сумнів. Щодо показань свідка [PERSON], яка є сестрою відповідача [PERSON], та була допитана в залі судового засідання, суд також приймає їх як доказ лише в частині існування станом на 2007 рік суми 12950 євро, однак щодо призначення даної суми, суд зазначає про те, що даний свідок посилалась на [PERSON], від якої і дізналась про те, що дані кошти були перераховані останньою на придбання [PERSON] будинку. Так, згідно зі ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини (ч.1). Якщо показання свідка ґрунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу (ч.2). Враховуючи те, що свідок [PERSON] так і не була допитана під присягою в якості свідка, а надані нею письмові пояснення не можуть вважатись іншим доказом факту чи обставин, на доведення яких він наданий, та такі, що визнані допустимими згідно з правилами цього Кодексу, суд не вважає, що відповідач [PERSON] в належний спосіб довела факт придбання спірного домоволодіння № [ADDRESS] виключно за особисті кошти. Крім того, згідно з пунктом 3 частини 1 статті 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Нотаріально завірений договір дарування валютних цінностей в письмовій формі між [PERSON] та [PERSON] відсутній, тобто вимог частини 5 статті 719 ЦК України не дотримано, а отже передача коштів не була оформлена між ними цивільно-правовою угодою, тому свідки не мають права це підтверджувати. Слід також зазначити, що за офіційним курсом гривні до іноземної валюти, встановленим Національним банком України станом на 20.10.2011 р., сума в 12950,00 Євро в перерахунку на національну валюту становило приблизно 142838,50 грн. (1102,8798 грн. за 100 Євро). Натомість спірне нерухоме майно згідно договору купівлі-продажу від 20.10.2011 р. придбано за 152000,00 грн. (пункт 1.5. договору). Тобто навіть якщо припустити, що вказана сума в розмірі 12950,00 Євро була витрачена на купівлю будинку, то в цьому випадку інша частина коштів була надана [PERSON] Договір купівлі-продажу житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами та земельної ділянки укладено [PERSON] з умовою щодо спільності майна (спільна сумісна власність подружжя) 20 жовтня 2011 року, однак в цій частині він нею не оскаржувався і лише в 2017 році вона виявила бажання визнати спірне майно особистою приватною власністю. Натомість [PERSON] обґрунтовує свої вимоги тим, що у квітні 2011 року отримав як працівник від ПАТ «АрселорМіттал Кривий Ріг» суму в розмірі 54 352 грн. 00 коп. (а.с. 69 - копія довідки). Крім того, 25 травня 2007 року, в період шлюбу з [PERSON], ним було продано за 150 000,00 грн., належну йому квартиру [ADDRESS], що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 25.05.2007 р. (а.с. 99). При цьому суд вважає цей доказ належним та допустимим, поданим без порушення процесуального строку, оскільки в своєму клопотанні від 27.11.2017 р. представник позивача - [PERSON] належним чином обгрунтував об'єктивну неможливість надати даний доказ до початку розгляду справи по суті. Таким чином, суд вважає, що відповідач не довела, що спірне домоволодіння було придбано за її рахунок, тобто не довела обставин на спростування вищевказаної презумпції ст. 60 СК України, а оскільки договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя (ч.4 ст. 65 СК України), суд вважає, що домоволодіння № [ADDRESS], є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Оскільки сторони не домовилися про порядок поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, спірне майно підлягає поділу судом. Вирішуючи питання про розмір часток сторін в майні, суд виходить з того, що інше не визначено домовленістю між сторонами, а тому вважає їх рівними. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилаються сторони, частково знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, та відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, в задоволенні зустрічних вимог [PERSON] слід відмовити за недоведеністю. Згідно до ч.1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Частинами 1,2 статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 640 грн. 00 коп. (а.с.1), та 208,00 грн. (а.с.84), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved