Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

Лікар-психіатр 2-А відділення Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. О.Ф. Мальцева Максименко О.С. звернувся до суду із заявою про примусову госпіталізацію [PERSON] , [INFO] , до психіатричного стаціонару, посилаючись на те, що за направленням лікаря-психіатра ПОПНД Кальченка Ю.О . він був доставлений до ПОКПЛ ім.О.Ф.Мальцевав в порядку примусової госпіталізації з діагнозом: «шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-параноїдний синдром, загострення». Згідно висновку комісії лікарів-психіатрів [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад, відмовляється від добровільного лікування, внаслідок чого виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, а тому його необхідно примусово госпіталізувати до психіатричного стаціонару. Судове засідання проведене у режимі відеоконференції. У судовому засіданні представник заявника, лікар-психіатр заяву щодо примусової госпіталізації підтримав та пояснив, що стан здоров`я [PERSON] потребує негайного лікування. Просив заяву задовольнити. [PERSON] за участі якого проводився розгляд заяви в режимі відеоконференції, в судовому засіданні заперечував щодо задоволення заяви лікаря, вважає що не потребує лікування. Прокурор у судовому засіданні заяву про примусову госпіталізацію [PERSON] психіатричного закладу підтримала. Суд, заслухавши пояснення заявника лікаря-психіатра, думку прокурора, особу, щодо якої порушується питання, дослідивши та оцінивши докази по справі, приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 03.05.2019 року о 13 год. 25 хв. [PERSON] за направленням лікаря-психіатра ПОПНД Кальченко Ю . О. був госпіталізований до ПОКПЛ ім. О.Ф.Мальцева з діагнозом: «шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-параноїдний синдром, загострення». [PERSON] хворіє з 2002 року, неодноразово знаходився на лікуванні в ПОКПЛ, востаннє з 13.05.2018 року по 02.01.2019 року. Після виписки на підтримуюче лікування приймав нерегулярно, протягом останніх двох тижнів відмовився від підтримуючого лікування, вживав алкогольні напої, висловлював маячні ідеї відношення, переслідування на адресу рідних, поводився агресивно, погрожував розправою, вимагав гроші. [PERSON] являється особою з інвалідністю 2 групи по психічному захворювання безтерміново. Рішенням Київського районного суду м.Полтави від 18.09.2012 року визнаний недієздатним, опікуном призначено матір [PERSON] , яка надала заяву з проханням примусової госпіталізації та лікування [PERSON] в стаціонарі. [PERSON] не дав усвідомленої згоди на лікування в психіатричному стаціонарі. Відповідно до норм ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відтак, аналіз норм ст. 14 Закону дає підстави вважати, що примусова госпіталізація можлива за певних умов, а саме: особа страждає на психічний розлад, а також якщо вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. Так, прикладом реалізації права на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Як встановлено судом, [PERSON] є особою з інвалідністю 2 групи по психічному захворювання безтерміново, страждає на психічний розлад. Висновком комісії лікарів-психіатрів №26 від 03.05.2019 року [PERSON] встановлено діагноз: «шизофренія, параноїдна форма, галюцинаторно-параноїдний синдром, безперервний тип перебігу з вираженим дефектом по змішаному типу (параноїдний, апатико-абулічний)». Зазначений діагноз було встановлено на підставах та в порядку визначеному законом, він не спростований жодними доказами. Окрім того, [PERSON] зважаючи на наявність у нього тяжкого психічного розладу, внаслідок чого він виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих (маячні ідеї відношення, переслідування, спрямовані на рідних), які спричиняють велику вірогідність агресивної поведінки, підлягає госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку. Вирішуючи питання про те, що вчиняє [PERSON] та чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для нього чи оточуючих, суд виходить з того, що [PERSON] вчиняє агресивні дії щодо своїх близьких рідних - матері, сестри. Відмова [PERSON] від лікування та його некритичність до свого стану фактично є діями, що являють собою безпосередню небезпеку для нього самого, оскільки за висновком лікарів-психіатрів особа потребує такого лікування. При вирішенні даної справи суд враховує висновок щодо застосування норм права, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 лютого 2018 року в справі № 2-1/07, де суд зазначив, що надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України. Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. В даному випадку суд приходить до висновку про достовірність тієї обставини, що особа є психічно хворою (висновок комісії лікарів-психіатрів від 03.05.2019 року). Психічний розлад [PERSON] є такого виду та ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні, оскільки без лікування в стаціонарних умовах, враховуючи неспроможність самостійно задовольняти свої життєві потреби на рівні, що забезпечують життєдіяльність, є ризик того, що [PERSON] може вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку як для нього самого, так і для оточуючих. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень лікаря щодо необхідності лікування [PERSON] саме в стаціонарних умовах. Зважаючи на наявність у [PERSON] тяжкого психічного розладу, відмову від добровільного лікування, та вчинення дій, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, зокрема його рідних, примусова госпіталізація [PERSON] до психіатричного стаціонару є доцільною. За таких обставин, суд приходить до висновку, що заява лікаря-психіатра 2-А відділення КП «ПОКПЛ ім. О.Ф.Мальцева ПОР» Максименка О.С. про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON] підлягає задоволенню повністю.

Outcome: approved