Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області з позовною заявою, де просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, в січні 1991 року їй на сім`ю із чотирьох осіб була надана окрема двокімнатна квартира [ADDRESS] , що підтверджується договором найму житлового приміщення. В зазначеній квартирі окрім неї зареєстрованими значаться чоловік [PERSON] , син [PERSON] , донька [PERSON] , онука [PERSON] .Син [PERSON] з осені 2009 року у зазначеному житловому приміщенні не проживає, участі в утриманні спірного житла не приймає, комунальні послуги не сплачує, ремонт приміщень та комунікацій не проводить, намірів повернутися в квартиру не вказує.Реєстрація відповідача не дає змогу оформити житлову субсидію, а також вільно розпоряджатися квартирою. Позивач будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи у судовому засіданні участі не приймала, надавши письмове клопотання про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач [PERSON] про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином, у визначеному законом порядку, з урахуванням положень ч.11ст.128 ЦПК України, шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Однак, у судове засідання не з`явився. Причини своєї неявки в судове засідання, суду не повідомив, заяву про розгляд справи за його відсутності та відзив на позовну заяву не подав. Треті особи про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином у судовому засіданні участі не приймали, надавши кожен окремо заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Повно, всебічно та об`єктивно дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню за таких підстав. Судовим розглядом справи встановлено, що позивач [PERSON] є головним наймачем квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором найму житлового приміщення (а.с.12). Відповідно довідки про склад сім`ї відділу ведення реєстру територіальної громади виконавчого комітету Жовтоводської міської ради №1-3-3371 від 23.10.2018 року, за адресою [ADDRESS] зареєстрованими окрім позивача значаться чоловік [PERSON] , син [PERSON] , донька [PERSON] , онука [PERSON] (а.с.18). Як вбачається з Акту про не проживання особи за місцем реєстрації від 14.11.2018 року засвідченого Головою ОСББ «На околиці» Кравцовою В.П., відповідач [PERSON] не проживає за адресою [ADDRESS] з кінця 2009 року (а.с.17). Відповідач восени 2009 року виїхав з міста, фактичне місце проживання та перебування позивачу не відомо. Із вказаного часу відповідач не проживає і не приймає участі в утриманні квартири, в оплаті житлово-комунальних послуг і не ставиться до житлового приміщення, як до свого постійного місця проживання, хоча й залишається зареєстрованим за даною адресою. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень йогоправа хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. У відповідності до ч.1 ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму житлового приміщення. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім`ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У сенсі ст. 64 ЖК України, до членів сім`ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Частиною 2 ст. 405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом ст. 72 ЖК України дозволяється в судовому порядку визнати особу такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад один рік. Обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та/або в цей час перешкоджають відповідачу у користуванні квартирою та/або що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено. Крім того, судом не встановлено обставин, які б свідчили, що відповідно до пунктів 1-7 ст.71 ЖК України за відповідачем зберігається спірне жиле приміщення понад одного року. Враховуючи вищевикладене, те що позивач наполягає на задоволені позову, а відповідач, належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився, те що позивач, є власником квартири [ADDRESS] , а відповідач будучи зареєстрованим у вказаній квартирі, втратив таке право, внаслідок не проживання у квартирі без поважних на це причин понад 10 років, тобто більше одного року, суд вважає за доцільне визнати останнього таким, що втратив право користування належним позивачу жилим приміщенням. Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи. Згідно ст. 141 ЦПК України, із відповідача на користь держави необхідно стягнути судові витрати.

Outcome: approved