Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], в якому просив усунути перешкоди у користуванні спільним рухомим майном легковим автомобілем SUBARU Forester 2004 року випуску, державний номер [NUMBER], номер кузова [NUMBER] шляхом визначення порядку його експлуатації, а саме: пять днів тижня з понеділка по пятницю включно автомобілем користується відповідачка та два дні в тиждень в суботу та неділю користується він. Крім того, просив суд зобовязати відповідача надати йому технічний паспорт та ключі від автомобіля для можливості проведення внесення змін про склад складників в реєстраційні документи та технічний паспорт легкового автомобіля, а також стягнути судові витрати та витрати на правову допомогу в розмірі 2000,00 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 16 вересня 2014 року в період шлюбу з відповідачем ними було придбано у спільну сумісну власність подружжя автомобіль SUBARU Forester 2004 року випуску, державний номер [NUMBER]. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 18.08.2015 року шлюб між ним та відповідачкою був розірваний. Рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01.12.2015 року за ним визнано право власності по ? частину вищезазначеного автомобіля за ним та відповідачем в порядку поділу спільного майна подружжя. На підставі зазначеного рішення суду від 01.12.2015 року він звернувся до УДАІ ГУМВС України в Харківській області для внесення змін про склад власників в реєстраційні документи та технічний паспорт спірного автомобілю, але змоги цього зробити не виявилось можливим, оскільки відповідачка не надає технічний паспорт на автомобіль, ховає його, не надає ключі від автомобіля та перешкоджає йому користуватися ним. В судове засідання\~\~представник позивача не з'явився, надав суду заяву, в якій просив розглядати справу за його відсутністю, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити на підставі тих доказів, що зазначені в позові, в разі неявки відповідачки винести заочне рішення по справі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином у відповідності до вимог ЦПК України, за зареєстрованим місцем проживання, про причини неявки суду не повідомила. Враховуючи вищенаведене та зі згоди представника позивача суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів відповідно до положень ч.1 ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши надані докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що рішенням Червонозаводського районного суду м. Харкова від 01.12.2015 року в порядку поділу спільного майна подружжя за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності по ? частині легкового автомобілю SUBARU Forester 2004 року випуску, державний номер [NUMBER] та припинено право спільної сумісної власності подружжя на вказаний автомобіль. (а.с.7-9) На виконання ч.3\~ст. 61 ЦПК України\~обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставин. Як встановлено судом в ході розгляду справи сторони в добровільному порядку не можуть домовитися про порядок володіння та користування вищевказаним автомобілем, що є їх спільною частковою власністю, в силу того, що відповідач створює перешкоди в користуванні позивачем цим автомобілем. Відповідно до\~статті 317 Цивільного кодексу України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, на зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно частини 1\~статті 319 Цивільного кодексу України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. На виконання ч.3\~ст. 319 Цивільного кодексу України\~усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до частини 1\~статті 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідно до частини 1\~статті 356 ЦК України\~власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ч. 1\~ст. 357 Цивільного кодексу України\~частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Статтею 358 ЦК України\~визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Відповідно\~ст. 391 ЦК України\~\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», що відповідно до\~\~\~\~\~\~ст. 41 Конституції України\~та п.2 ч.1 ст.З,\~ст.321 Цивільного кодексу України\~ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених\~Конституцією\~та законом. Таким чином, судом встановлено, що позивач являється співвласником спірного автомобіля SUBARU Forester 2004 року випуску, державний номер [NUMBER], на підставі чого позивач має право володіти, користуватися та розпоряджатися за згодою відповідача вищевказаним автомобілем. Надання сторонам у користування часток спільного майна (автомобілю) в натурі не є можливим, оскільки автомобіль є неподільною річчю.\~ Зважаючи на положення зазначених вище норм та обставини про які вказує позивач та які встановлені в ході судового розгляду, зокрема те, що рішенням суду за позивачем визнано право власності на ідеальну частку в розмірі ? частини вказаного автомобіля так, як і за відповідачем та те, що спільне майно на час вирішення спору перебуває у відповідача і вона не надає його у користування позивачу, суд вважає, що позов слід задовольнити та встановити порядок користування таким майном і усунути позивачу перешкоди в його користуванні з боку відповідача. Так, зважаючи на спосіб захисту про який просить позивач та на положення\~ст. 16 ЦК України\~суд вважає, що усунення позивачу перешкоди в користуванні його власністю, слід здійснити також шляхом зобовязання відповідача передачі йому ключів від автомобіля та технічного паспорту для можливості проведення внесення змін про склад власників в реєстраційні документи та технічний паспорт легкового автомобілю, а порядок користування таким майном сторонами спору встановити наступним чином: пять днів тижня з понеділка по пятницю включно автомобілем користується відповідачка та два дні в тиждень в суботу та неділю користується позивач. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість та доведеність позовних вимог позивача та задоволення позову в цій частині. Що стосується вимоги позивача про стягнення з відповідача його користь витрат на правову допомогу в сумі 2000 гривень, суд виходить з наступного. Статтею 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу»\~встановлено, що розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - субєктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розміри витрат, пов'язаних оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), а також розрахунки на підтвердження таких витрат. Як розяснив Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 №10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах ", витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо повязаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Разом з тим, представником позивача не надано суду розрахунку витрат на правову допомогу з урахуванням вимог Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу», у звязку з чим суд не вбачає законних підстав для їх стягнення. Витрати на правову допомогу, відповідно до ст.79 ЦПК України є різновидом судових витрат. Відповідно до ч.1\~ст. 88 ЦПК України\~стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею документально підтверджені судові витрати. На підставі зазначеного,

Outcome: approved