Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Крюківського районного суду м.Кременчука з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . У вказаному будинку серед зареєстрованих осіб, зареєстрованим значиться [PERSON] , [INFO] , який там зареєстрований з дозволу позивачки та який не проживає в даному будинку понад рік, про що складено акт (без дати) та підписаний сусідами. Реєстрація відповідача в належному позивачу будинку є перешкодою позивачці в користуванні власністю та викликає інші незручності , у зв`язку з чим вона вимушена звернутися до суду із позовом про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Представник позивача адвокат Риль В.Є. в судовому засіданні позовні вимоги підтримує в повному обсязі та прохає їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, не надав до суду пояснень про причини неявки. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 280 Цивільно-процесуального Кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі відповідача, оскільки він був належним чином повідомлений про дату, час та місце слухання справи, він не повідомив суд про причини неявки, ним не подано відзив. Суд, вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, встановив наступне. Як вбачається з свідоцтва про право на спадщину за законом , позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] . В даному будинку окрім серед зареєстрованих осіб зареєстрованим значиться [PERSON] , [INFO] , який там зареєстрований з дозволу позивачки та який не проживає в даному будинку понад рік. Починаючи з 01.06.2019 року по теперішній час відповідач в будинку не проживає. Комунальні платежі не сплачує, в утримання житла участі не приймає, кореспонденцію за даною адресою не отримує, і взагалі житловим приміщенням не користується. Добровільно з реєстрації місця проживання не знімається. Крім того, оскільки, за вищевказаною адресою відповідач зареєстрований, але фактично не проживає, у позивача виникають проблеми зі сплатою надмірних комунальних послуг, порушує його права як власника квартири, який не може вільно розпоряджатися своїм майном. На даний час відповідач добровільно знятися з реєстрації місця проживання у будинку відмовляється, спірним житловим приміщенням не користується понад 6 місяців без поважних причин, особистих речей відповідача в будинку немає, на даний час де він проживає, не відомо. Зазначені обставини підтверджуються актом про не проживання відповідача за адресою [ADDRESS] з 01.06.2019 р., складеним та підписаним сусідами: [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі мають рівні права щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи. Конституція України у статті 3 декларує положення про те, що "Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави". Дане положення - одна з фундаментальних основ конституційного ладу України. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ч. І ст. 12 ЦК України, особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Відповідно до ч,2 ст.29 ЦК України, фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно до ст.46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин; а також \\ старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 177 ЖК України передбачено, громадяни зобов`язані забезпечувати схоронність жилих приміщень, бережно ставитися до санітарно-технічного та іншого обладнання, до об`єктів благоустрою, додержувати правил утримання жилого будинку і придомової території, правил пожежної безпеки, додержувати чистоти і порядку а під`їздах, кабінах ліфтів, на сходових клітках і в інших місцях загального користування. Відповідно до п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення, або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідач не вчиняє дій, щодо самостійного зняття з реєстрації проживання , а тому позивач вимушена звернутися до суду. Пункт 7 ст. 92 Конституції України встановлює, що правовий режим власності визначається виключно законами України. Стаття 321 ЦК України встановлює непорушність права власності. Зокрема, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В контексті ст.15 ЦК України право на захист порушеного права виникає у особи в разі його порушення, а способи захисту порушеного права прямо передбачені ст.16 ЦК України. Доводячи суду обґрунтованість заявлених вимог, представник позивача просить винести рішення про захист порушеного права позивачки, шляхом прийняття рішення про зняття відповідача з реєстрації місця проживання. Здійснюючи судочинство на засадах змагальності сторін, суд, провівши аналіз представлених у справі доказів, з врахуванням рівності прав сторін щодо їх подання та доведення перед судом їх переконливості, дійшов висновку про те, що в суді знайшов підтвердження факт, що відповідач не проживає в приміщенні більше шести місяців, а тому позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі, а спосіб захисту порушеного права цілком відповідає вимозі ст. 16 ЦК України. На даний момент відповідач не проживає в зазначеній квартирі, починаючи з першого червня 2019 року, але добровільно знятися з реєстрації проживання не бажає, тобто своїми діями створює перешкоди позивачу в користуванні житлом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . На підставі викладеного, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - підлягають задоволенню.

Outcome: approved