Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про усунення перешкод\~у здійсненні\~права користування\~майном шляхом визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: домоволодінням [ADDRESS] , мотивуючи свої вимоги тим, що на праві приватної власності їй належить зазначене домоволодіння. У вказаному будинку окрім неї також зареєстровані її син [PERSON] , [INFO] та її онука [PERSON] , [INFO] . Але з 2015 року відповідачка у будинку не проживає, не сплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню будинку та не приймає участь у спільному побуті, що перешкоджає їй в користуванні майном. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 вересня 2020 року відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 жовтня 2020 року за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Представник позивача направив до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, та за відсутності позивача, позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилася, на підставі ст. 128 ЦПК України повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи. Представник третьої особи у судове засідання не з`явився, надав суду заяву в якій просив провести розгляд вищевказаної справи без його участі та прийняти рішення суду згідно матеріалів справи та відповідно до чинного законодавства України. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності сторін та на підставі ст. 280 ЦПК України в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою\~звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове\~рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому\~засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є домоволодіння [ADDRESS] . Власником вказаного будинку є позивачка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвами про право власності № [NUMBER] і № 905 від 20 грудня 2019 року, які посвідчені приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гуніною І.О. та витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 194095155 і № 194107730 від 20 грудня 2019 року, які сформовані та видані приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Гуніною І.О. (а. с. 9-12). Відповідач [PERSON] є онукою позивача [PERSON] , яка зареєстрована у будинку [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 771 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні\\будинку осіб від 11 серпня 2020 року, виданою відділом Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради (а. с. 13). Відповідачка [PERSON] не проживає у спірному житловому приміщенні з 2015 року, що підтверджується актами про її не проживання від\~17 серпня 2020 року, складеними квартальним [PERSON] №2 селища Таромське Ленінського району м. Дніпропетровська у присутності свідків (а.с.15-18). Згідно із ст. 405 ЦК України член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 квітня 1985 року Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України у справах про визнання наймача або члена його сім?ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з?ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім?ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Статтею 71 ЖК України\~передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно зі\~ст. 72 Житлового Кодексу України\~визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки провадиться у судовому порядку. Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а обраний позивачем спосіб захисту його інтересів ґрунтується на законі. Аналізуючи зібрані\~по справі докази в їх сукупності,\~суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог щодо визнання відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, оскільки заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. Крім того, з позовної заяви вбачається, що позивачка понесла судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру у розмірі 840 гривень 80 копійок, а також витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3\~000 гривень, виходячи з вартості роботи адвоката: одна година 1\~500 гривень: ознайомлення з наданими позивачкою документами і консультування щодо необхідності отримання додаткових доказів у справі одна година 1\~500 гривень, складання і оформлення позовної заяви позивачки про усунення перешкод у користуванні майном одна година 1\~500 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно із ч. ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.\~За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг ); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи викладене, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 вказано, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Отже, до матеріалів справи були долучені представником позивача [PERSON] копії ордеру на надання правничої (правової) допомоги [PERSON] та свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №1374. Однак, в матеріалах справи відсутній договір про надання правової допомоги, розрахунок наданих послуг адвокатом з детальним описом робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, а також документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження), що є підставою для відмови у задоволенні вимог в частині стягнення на користь позивача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 3 000 гривень. Разом з тим, в матеріалах справи наявні підтвердження того, що позивачем були понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 840 гривень 80 копійок, який у відповідності до\~ст. 141 ЦПК України\~підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved