Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, посилаючись на те, що домоволодіння [ADDRESS] с. Петропавлівська Борщагівка та земельна ділянка відповідно, яка розташована під ним належала батькам сторін. Після смерті батька в 1997 році між відповідачем та його мамою - [PERSON], за участю сільського голови, було складено план розподілу спірної земельної ділянки , згідно якого сторони погодились про розподіл земельної ділянки навпіл по 0,08 га кожному без виділу в натурі цих частин. Мама сторін за свого життя проживала у спірному будинку та користувалася виходом та всією лівою частиною домоволодіння, у неї у власності перебувала частину будинку, хлів, гараж-сарай, вбиральня, відповідачу було погоджено передати праву частину домоволодіння яка являла собою земельну ділянку площею 0,08 га. 03.04.2001 [PERSON] за договором дарування подарувала ? частину спірного будинку з відповідною частиною надвірних будівель позивачу, але відповідач самовільно зайняв частину будинку, яка фактично належала [PERSON] і за договором дарування перейшла у власність позивачу. Відповідач намагався через суд визнати право власності на спірний сарай- гараж «В», але рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 12.05.2008 в задоволенні його вимог було відмовлено. 26.12.2003 позивач, за договором дарування подарувала належну їй ? частину спірного будинку своєму сину - [PERSON] [PERSON] звертався до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом про поділ майна, що перебуває у спільній частковій власності та встановлення порядку користування земельною ділянкою. 28.12.2011 рішенням Апеляційного суду Київської області, рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області було змінено в частині розподілу житлового будинку та надвірних будівель, та визнано за [PERSON] право власності на ? частину спірного будинку та надвірних споруд. З надвірних будівель та споруд: сарай «В» площею30,5 кв.м. гараж «В»площею 30,5 кв.м сарай - прибудова «Д»(«в») пл..9,6 кв.м , огорожа №2 ? частина огорожі №4 , ? частина огорожі №6 . Рішення Апеляційного суду набрало законної сили. Проте, відповідач протягом цих майже трьох років постійно чинить перешкоди у здійсненні права власності, не допускає власників до спірного сараю «В» площею30,5 кв.м. та гаражу «В» площею 30,5 кв.м, так як вважає, що вказана споруда перебуває на його частині земельної ділянки. 28.03.2013 [PERSON] за договором дарування подарував виділені йому в натурі ? частину спірного будинку з надвірними спорудами, огорожами позивачці [PERSON] Протягом 2012-2014 років позивач неодноразово зверталася до виконкому Петропавлівсько-Борщагівської сільської Ради, до ОВС з метою отримати допомогу у виконанні Рішення Апеляційного суду Київської області, так як виконавчою службою було відмовлено у виконанні рішення. Спірна земельна ділянка, являє собою ділянку розташовану під сараєм «В» площею 30,5 кв.м. та гаражем «В» площею 30,5 кв.м, які являють одну цілісну споруду розмірами 7,64 м на 12,41 м. Тому просила визнати за нею право власності на земельну ділянку розміром 7,64 м на 12,41 м, яка розташована під сараєм «В», гаражем «В» в домоволодінні [ADDRESS] вартістю 30 000 грн., в порядку ст.120 ЗК України та ст. 377 ЦК України. Зобов'язати відповідача не чинити перешкод у здійсненні права власності на належне їй майно - сарай «В», гараж «В» в домоволодінні [ADDRESS] в с. Петропавлівська Борщагівка. Зобов'язати відповідача надати доступ позивачу до сараю «В», гаражу «В» в домоволодінні [ADDRESS] в с. Петропавлівська Борщагівка. Стягнути з відповідача судові витрати. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали. Відповідач та його представник позов не визнали та заявили зустрічний про визнання договору дарування недійсним, посилаючись на те, що набуття свого права власності на сарай «В» та гараж «В» позивач пов'язує з укладенням 28.03.2013 договору дарування, за яким [PERSON] подарував позивачці виділені йому згідно із зазначеним рішенням Апеляційного суду Київської області об'єкти нерухомого майна, до складу яких увійшли сарай «В» площею 30,5 кв.м. та гараж «В» площею 30,5 кв.м. В договорі дарування зазначено, що споруда, яка складається з сараю «В» та гаражу «В», розташована на земельній ділянці площею 0,0832 га, кадастровий номер [NUMBER], яка належить [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого Петропавлівсько-Борщагівською сільською радою 16.12.2004. Проте, відповідно до Плану розподілу земельної ділянки по [ADDRESS] даних технічних паспортів на житловий будинок від 18.12.2003 та від 23.11.2010, а також відповідно до державного акту на право приватної власності на землю [PERSON], сарай «В» та гараж «В» розташовані на земельній ділянці [PERSON] Тобто, на момент укладення договору дарування 28.03.2013 та на даний час сарай «В» та гараж «В» розташовані на земельній ділянці, що належить на праві власності [PERSON], а не [PERSON], як зазначено у договорі дарування. Вважає, що нотаріус незаконно посвідчив 28.03.2013 договір дарування щодо переходу до позивача права власності на сарай «В» та гараж «В». Нотаріусом було невірно витлумачено зміст рішення Апеляційного суду Київської області від 28.12.2011 року, а саме, - у договорі дарування зазначено, що об'єкти нерухомого майна, в тому числі сарай «В», гараж «В», переходять, у «конкретне користування [PERSON]», хоча вказане рішення суду стосувалося лише сторін справи - [PERSON] та [PERSON] Нотаріус, в порушення законодавства, визначив момент виникнення права власності [PERSON] на відповідні об'єкти нерухомості, а саме - з моменту прийняття ? житлового будинку, хоча законодавець пов'язує цю юридичну подію з проведенням державної реєстрації права власності. На час укладення договору дарування 28.03.2013 не було виконано законодавчих передумов для здійснення нотаріусом державної реєстрації сараю «В» та гаражу «В» за позивачем. Тому просив визнати недійсним договір дарування ? частини житлового будинку від 18.03.2013, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Апишковою З.І. та зареєстрований в реєстрі за № 845. В судовому засіданні уточнили позовні вимоги в частині дати посвідчення договору дарування , та просили визнати недійсним договір дарування ? частини житлового будинку від 28.03.2013, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Апишковою З.І. та зареєстрований в реєстрі за № 845. Позивач [PERSON] її представник та представник [PERSON] , зустрічний позов не визнали, оскільки вважають , що [PERSON] набув право власності на спірне майно - сарай «В» та гараж «В» на підставі рішення Апеляційного суду Київської області від 28.12.2011 і передав вказане право власності саме на об»єкти нерухомості, а не на земельну ділянку, обдарованій [PERSON] на підставі договору дарування від 28.03.2013. Посилання відповідача на порушення законодавства в частині визначення моменту виникнення права власності у [PERSON] на відповідні об»єкти нерухомості з моменту прийняття нею зазначеного майна, а не з моменту державної реєстрації права власності є також необґрунтованим і таким, що не стосується його права власності на земельну ділянку, на якій розташований спірний сарай та гараж «В». При посвідченні зазначеного договору нотаріусом було здійснено внесення відомостей право власності до державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Посилання відповідача на абз. 2 ч.2 ст. 331 ЦК України є необґрунтованим, так як спірний об'єкт нерухомості гараж,сарай «В» не потребує введення в експлуатацію. Крім цього зазначили, що відповідач не є стороною правочину, який він намагається визнати недійсним, укладений правочин жодним чином не порушує право власності на земельну ділянку розташовану по [ADDRESS], так як предметом, вказаного оспорюваного договору дарування від 28.03.2013 не є земельна ділянка, чи її частина, яка належить на праві власності відповідачу, а є ? частина будинку з надвірними будівлями. Третя особа за зустрічним позовом приватний нотаріус Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Апишкова З.І. в судове засідання не з»явилась, згідно письмових пояснень зазначила, що договір дарування ? частини спірного будинку, посвідчений нею з дотриманням вимог чинного законодавства , вимога про визнання договору дарування частини будинку суперечить вимогам законодавства . Просила слухати справу за її відсутності. Суд, вислухавши осіб, які приймають участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи, в первісному позові відмовляє, зустрічний позов задовольняє з наступних підстав: Судом встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] с. Петропавлівська Борщагівка та земельна ділянка відповідно, яка розташована під ним належала батькам сторін. Після смерті батька сторін, в 1997 році між відповідачем та мамою - [PERSON], за участю сільського голови, було складено план розподілу спірної земельної ділянки, згідно якого сторони погодились про розподіл земельної ділянки по 0,08 га кожному без виділу в натурі цих частин. 03.04.2001 [PERSON], за договором дарування подарувала ? частину спірного будинку з відповідною частиною надвірних будівель позивачу. Але, як пояснила позивачка в судовому засіданні, відповідач самовільно зайняв частину будинку, яка за договором дарування перейшла у власність її. 26.12.2003 позивач, за договором дарування подарувала ? частину спірного будинку своєму сину - [PERSON] Рішенням Апеляційного суду Київської області від 28.12.2011 визнано за [PERSON] право власності ? частину спірного будинку та надвірних споруд. 28.03.2013 [PERSON] подарував своїй матері - [PERSON], згідно договору дарування , який був посвідчений приватним нотаріусом Києво-Святошинського нотаріального округу Київської області Апишковою 3.1. та зареєстрований в реєстрі під №845 спірне майно - сарай «В» та гараж «В». Позивач та її представник не довели в чому полягає порушення прав позивача, причину звернення до суду. Як вбачається з тексту позовної заяви, позивач, посилається на відмову виконавчої служби виконати рішення Апеляційного суду Київської області від 28.12.2011, проте не надає доказів про факт безпосереднього звернення [PERSON] чи свого звернення до органу державної виконавчої влади, який повноважний здійснювати заходи щодо виконання судових рішень за процедурою, передбаченою ст.19 Закону України «Про виконавче провадження». Крім того, згідно наданого позивачем листа Виконавчого комітету Петропавлівсько-Борщагівської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області вих. № К-819 від 20.08.2012 вбачається, що постановою ВДВС Києво-Святошинського РУЮ 24.05.2012 [PERSON] було відмовлено у відкритті виконавчого провадження в забезпечення виконання рішення суду. Тобто докази, надані позивачкою та її представником, пов»язані з обранням іншого способу захисту прав та законних інтересів позивачки в суді. В обґрунтування набуття права власності на сарай «В» площею 30,5 кв.м. та гараж «В» площею 30,5 кв.м., які становлять єдину дворівневу споруду, позивач посилається на рішення Апеляційного суду Київської області від 28.12.2011. Проте, зазначеним рішенням апеляційної інстанції право власності на ? частину житлового будинку та надвірних будівель і споруд визнано не за позивачем, а за її сином [PERSON] Договором дарування від 28.03.2013 р (п.5) визначається, що з моменту прийняття обдарованою (позивачем) ? частини житлового будинку, в неї виникає право власності на ? частину цього будинку та належну частину надвірних будівель. Таким чином, зазначений договір не визначає споруду (сараю та гаражу) як індивідуально визначений об'єкт нерухомого майна, який в цілому переходить в особисту приватну власність позивача. Вимоги позивача про визнання права власності на земельну ділянку згідно ст..120 ЗК України, ст. 377 ЦК України на підставі рішення Апеляційного суду про виділення сараю «В» та гаражу «В» розміром 7,64 м на 12,41 м,, [PERSON], а також на підставі спірного договору дарування від 28.03.2013 є необґрунтованими, оскільки відсутнє підтвердження належної державної реєстрації права власності [PERSON] на сарай «В» та гараж «В». Таким чином, договір дарування від 28.03.2013 укладений та посвідчений всупереч вимогам законодавства. Рішенням Апеляційного суду Київської області об'єкт нерухомості сарай «В», гараж «В», що є двоповерховою спорудою, виділено [PERSON], а не позивачці. Крім цього , позивач жодним чином не обґрунтувала площу земельної ділянки розміром 7, 64 м х12, 41 м., на яку вимагає визнати право власності, в той час як земельна ділянка під сараєм «В» та гаражем «В» складає 30,5 кв.м. Статтею 14 Конституції України встановлено, що право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами виключно відповідно до закону. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 153 ЗК України власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами. Порядок припинення права на землю регулюється главою 22 ЗК України , яка визначає вичерпний перелік підстав як для припинення права власності на земельну ділянку, так і для припинення права користування нею. Нормою статті 140 ЗК передбачені виключні підстави припинення права власності, в тому числі на добровільній основі, а статтею 143 ЗК України передбачений виключний перелік підстав для примусового припинення прав на земельну ділянку.. Щодо вимог позивача щодо зобов'язання [PERSON] не чинити перешкод у здійсненні права власності, надання доступу до цієї власності, то з огляду на недоведеність набуття права власності [PERSON] на сарай «В» та гараж «В», недоведеність державної реєстрації сараю «В» та гаражу «В» а спірним договором дарування ця споруда взагалі незаконно «переміщується» на земельну ділянку [PERSON], хоча розташована на приватній земельній ділянці [PERSON] суд також вважає ці вимоги безпідставними. Право володіння, користування та розпорядження своїм майном належить тільки власникові (стаття 317 ЦК України). Згідно ч.1 ст. 391 ЦК України лише власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Як вбачається з пояснень приватного нотаріуса, щодо посвідчення оспорюваного договору дарування, по даному поділу та визначенню меж земельних ділянок сторонами було досягнуто повної згоди, але таке твердження є хибним, оскільки такий варіант поділу не був узгодженим [PERSON] а був обраний рішенням Апеляційного суду Київської області. Також твердження третьої особи щодо «досягнення» повної згоди між сторонами з визначення меж земельних ділянок, що, нібито, знайшло своє підтвердження у рішенні апеляційної інстанції, є безпідставним, оскільки цим рішенням не змінювалося та не встановлювалося жодних існуючих прав на земельні ділянки сторін. На час посвідчення спірного договору і на даний час [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,0802 га згідно чинного Державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] від 22.09.2000. Саме на цій земельній ділянці, належній [PERSON] на праві приватної власності, розташовані спірні сарай «В» площею 30,5 кв.м. та гараж «В» площею 30,5 кв.м. відповідно до Плану розподілу земельної ділянки по [ADDRESS] даних Технічних паспортів на житловий будинок від 18.12.2003 та від 23.11.2010. В обґрунтування законності вчинення нотаріальної дії, приватний нотаріус Апишкова З.І. посилається на посвідчення нею 27.12.2003 договору дарування, за яким [PERSON] подарувала [PERSON] ? частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, тому, як зазначає нотаріус, державна реєстрація цього об'єкту нерухомості, в тому числі на ? частини сараю «В» та гаражу «В», була здійснена нею не вперше, що підтверджується витягом Києво-Святошинського БТІ про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 26.11.2004 за № 5604213. Згідно згаданому нотаріусом Витягу БТІ, за [PERSON] зареєстровано право спільної часткової власності на ? об'єкта нерухомості. Відповідно до ч.3 ст. 364 ЦК України у разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Тому, права та обов'язки щодо спірного нерухомого майна, встановлені згідно з договором дарування, посвідченого 27.12.2003 третьою особою - приватним нотаріусом Апишковою З.І., припинилися з часу набуття чинності рішенням Апеляційного суду Київської області від 28.12.2011. Відповідно, припинилася й державна реєстрація такого права, яка була здійснена на підставі договору дарування від 27.12.2003. Відповідно до вимог ч.1 ст.55 Закону України «Про нотаріат» в редакції від 01.01.2013 , чинній на час посвідчення спірного договору дарування, угоди про відчуження та заставу майна, що підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується або заставляється. Підпунктом 1.1 пункту 1 Глави 2 Наказу МЮ України «Про затвердження порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» № 296/5 в редакції від 01.01.2013 встановлено, що правочини щодо відчуження та застави майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності (довірчої власності) на майно, що відчужується або заставляється, та, у передбачених законодавством випадках, документів, що підтверджують державну реєстрацію прав на це майно в осіб, які його відчужують. Права та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації (ст.182 ч. 1ЦК України) Пунктом 1 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" передбачено, що речові права на нерухоме майно підлягають обов'язковій державній реєстрації. Відповідно до абз. 2 ч. 2 ст. 331 ЦК України, якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Згідно з положеннями ч.4 ст.334 ЦК України права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції від 01.01.2013) права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. За вимогами пункту 7 ч.1 статті 18 Закону у разі виділення окремого об'єкта нерухомого майна зі складу об'єкта нерухомого майна, що складається із двох або більше об'єктів, видається свідоцтво про право власності на нерухоме майно, що підтверджує виникнення права власності при здійсненні державної реєстрації прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 2 ст. 9 Закону нотаріус як спеціальний суб'єкт здійснює функції державного реєстратора, крім передбачених пунктами 4 і 6 частини другої статті 9 цього Закону, а саме: нотаріус не наділений повноваженнями вести реєстраційні справи щодо об'єктів нерухомого майна, тобто не має права й відкривати реєстраційну справу згідно ч.1 ст.20 Закону; нотаріус не наділений повноваженнями видавати свідоцтво про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього Закону, в нашому випадку - в результаті виділення окремих об'єктів нерухомого майна. Згідно з вимогами ч. 6 ст.3 Закону будь-які правочини щодо нерухомого майна (відчуження, управління, іпотека тощо) вчиняються, якщо право власності чи інше речове право на таке майно зареєстровано згідно з вимогами цього Закону, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті. Частиною 4 ст.6 Закону встановлено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення ; якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Зазначені частиною 4 статті 6 Закону підстави звільнення від обов'язкової державної реєстрації прав на нерухоме майно відповідно до вимог Закону не підлягають застосуванню до спірних правовідносин, оскільки, як було викладено вище, згідно з правовою нормою ч. 3 ст.364 ЦК України, державна реєстрація права спільної часткової власності втрачає чинність у зв'язку з припиненням самого права спільної часткової власності згідно з рішенням Апеляційного суду Київської області від 28.12.2011. Твердження приватного нотаріуса Апишкової З.І., що житловий будинок складається, в тому числі, з господарських будівель (сараїв, гаражів), тому ці господарські будівлі не підлягають окремій реєстрації відповідно до Наказу Держкомітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2001, є необґрунтованими, оскільки п.2.2 згаданого Наказу чітко визначено, що на присадибних ділянках, крім житлових будинків, розміщуються господарські будівлі (сараї (хліви), літні кухні, гаражі, майстерні, навіси, вбиральні тощо) та господарські споруди (колодязі, вигрібні ями, огорожі, ворота, хвіртки, замощення тощо). Тобто, для реєстрації права власності на житловий будинок разом із господарськими будівлями в цілому необхідна обов'язкова передумова - ідентичність земельної ділянки, на якій розташований і житловий будинок, і господарські будівлі, в тому числі гараж. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України в Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ від 01.07.2013 , а саме: господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об'єкти визнаватися не може. Тобто спірний договір дарування та державна реєстрація права власності у зв'язку з його посвідченням, цим вимогам не відповідає. Сарай «В» та гараж «В» є окремим індивідуально визначеним об'єктом нерухомого майна у розумінні ст.ст. 184,190 ЦК України, оскільки розташований на іншій, ніж житловий будинок, земельній ділянці. Укладення договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що пов'язане з переходом права на частину земельної ділянки, здійснюється після виділення цієї частини в окрему земельну ділянку та присвоєння їй окремого кадастрового номера. Згідно з вимогами ч.2 ст.377 Цивільного кодексу України розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв'язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об'єкти (крім багатоквартирних будинків). Тому, за відсутністю зазначених вище законодавчих передумов, нотаріус незаконно посвідчив 28.03.2013 договір дарування також щодо переходу до позивача права власності на сарай «В» та гараж «В». Разом із тим, договір дарування (п.2) від 28.03.2013 містить посилання, що ? частина житлового будинку з належною частиною надвірних будівель належить [PERSON] (дарувальнику) на підставі договору дарування від 27.12.2003 , в якому зазначено про перебування об'єктів нерухомого майна, що передається в дар, у спільній частковій (разом з [PERSON]), а не особистій приватній власності. Підтвердженням тому є технічний паспорт на житловий будинок індивідуального житлового фонду інвентарний № 388, реєстровий № 369, складений станом на 18.12.2003 Києво-Святошинським БТІ, а також Технічний паспорт на садибний (індивідуальний) житловий будинок індивідуального житлового фонду інвентарний № 388, реєстровий № 369, виготовлений станом на 23.11.2010 Комунальним підприємством «Бюро технічної інвентаризації Києво-Святошинської районної ради Київської області. Проте, за наявності рішення Апеляційного суду Київської області щодо виділення в натурі спірного нерухомого майна, є безпідставним та необґрунтованим посилання у спірному договорі дарування від 28.03.2013 (п.2) про належність дарувальнику [PERSON] ? нерухомого майна на підставі Договору дарування від 27.12.2003 реєстровий номер 7618, зареєстрованого Києво-Святошинським БТІ 26.11.2004 (реєстраційний номер 3466401, номер запису 369 в книзі 2). Судове рішення само по собі є не підставою набуття права влас\-ності, а наявність судового рішення не позбавляє необхідності здійснювати державну реєстрацію права власності, без якої вчинення будь-яких правочинів відповідно до ч. 6 ст.3 Закону є незаконним. В договорі дарування ? частини житлового будинку від 28.03.2012 зазначено, що споруда, яка складається з сараю «В» та гаражу «В», розташована на земельній ділянці площею 0,0832 га, кадастровий номер [NUMBER], яка належить позивачу на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] виданого Петропавлівсько-Борщагівською сільською радою 16.12.2004. Проте, відповідно до Плану розподілу земельної ділянки по [ADDRESS] даних Технічних паспортів на житловий будинок від 18.12.2003 та від 23.11.2010, а також відповідно до державного акту на право приватної власності на землю [PERSON] серії [NUMBER], виданого 22.09.2000 Головою Петропавлісько-Борщагівської сільської Ради народних депутатів, сарай «В» та гараж «В» розташовані на земельній ділянці [PERSON] Тобто, на момент укладення договору дарування 28.03.2013 та на даний час сарай «В» та гараж «В» розташовані на земельній ділянці, що належить на праві власності [PERSON], а не [PERSON], як зазначено у договорі дарування. Згідно Нотаріус, в порушення законодавства, визначив момент виникнення права власності позивача на відповідні об'єкти нерухомості, а саме - з моменту прийняття ? житлового будинку, хоча законодавець пов'язує цю юридичну подію з проведенням державної реєстрації права власності. Враховуючи, що договором дарування вперше визначається особисте право приватної власності на окрему дворівневу споруду у вигляді сараю «В» та гаражу «В», державній реєстрації права власності повинно було передувати відкриття реєстраційної справи на кожний окремий об'єкт нерухомого майна державним реєстратором Реєстраційної служби Києво-Святошинського районного управління юстиції Київської області. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 3 ст. 215 ЦК передбачено, що якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до частини 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК України, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про необґрунтованість та недоведеність вимог позивача, оскільки вони не відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України та обґрунтованість та доведеність вимог відповідача. Враховуючи наведене на підставі ст.ст. 203, 215, 316, , 317, 319, 331, 334, 377. 391 ЦК України, ст. ст.10, 11, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: approved