Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-22 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті її матері [PERSON], яка померла 31.03.2016 року в м.Донецьк. Обґрунтовуючи заяву зазначила, що факт смерті матері їй необхідно встановити для оформлення допомоги на поховання матері. В органі державної реєстрації актів цивільного стану їй було відмовлено у реєстрації смерті матері, у звязку з тим, що медичне свідоцтво про смерть видано на неконтрольованій органами державної влади України території та рекомендовано звернутись до суду. Просить задовольнити її заяву та встановити факт смерті її матері [PERSON]. Заявниця у судовому засіданні пояснила, що її мати [PERSON], [INFO], уродженка с.Новозлатопіль, Гуляйпільського р-ну Запорізької області, громадянка України, проживала за адресою: [INFO]. Вона дуже хворіла та потребувала сторонньої допомоги, самостійно не пересувалась, заявниця за нею доглядала. Мати померла у себе вдома 31.03.2016 року. Поховали [PERSON] на наступний день після її смерті 01.04.2017 року на кладовищі по вул.Доблісна у м.Донецьк. Також заявниця зазначила, що вона після укладення шлюбу з [PERSON], змінила своє дівоче прізвище «Замаруєва» на «Шведова». Просила суд задовольнити її вимоги та встановити факт смерті її матері. Зазначила, що встановлення даного факту їй необхідно для отримання свідоцтва про смерть матері та отримання допомоги на поховання матері. Представник заінтересованої особи, Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був письмово належним чином повідомлений. Від останнього надійшла заява про розгляд справу за його відсутністю, в якій зазначив, що проти задоволення заяви [PERSON] не заперечують. Представник заінтересованої особи - Добропільського обєднаного управління пенсійного фонду України Донецької області, в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був письмово належним чином повідомлений. Від останнього надійшла заява про розгляд справу за його відсутністю. Суд вважав можливим розглянути справу без участі заінтересованих осіб, які належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. Свідок [PERSON] суду пояснив, що заявниця є дружиною його двоюрідного брата по лінії матері. Зазначив, що йому відомо про те, що 31.03.2016 року в м.Донецьк померла теща його двоюрідного брата [PERSON], тобто рідна мати заявниці, смерть, якої настала вдома внаслідок хвороби та віку. Про дані обставини йому відомо зі слів його двоюрідного брата [PERSON], який повідомив йому про даний факт смерті [PERSON] по телефону 01.04.2016 року. Про факт смерті [PERSON] йому також відомо і зі слів заявниці [PERSON], яка на теперішній час мешкає в м.Білицьке в будинку його матері, як тимчасово переміщена особа. Заявник [PERSON], допитана в судовому засіданні в якості свідка, підтвердила факт смерті [PERSON] 31.03.2016 року в м.Донецьк і суду надала пояснення аналогічні поясненням, наданим нею як заявником по справі. Заслухавши пояснення заявника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті її матері - [PERSON] 31.03.2016 року у м. Донецьк підлягає задоволенню виходячи з такого. Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявниця [PERSON] перемістилася з тимчасово окупованої території та мешкає за адресою вул..Миру, 10/1, м.Білицьке Донецької обл., що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України від 07.06.2017 року №0000229927 (а.с.5). З пояснені заявниці та пояснень, які надані нею суду в якості свідка, судом встановлено, що остання є рідною донькою [PERSON], [INFO], що також підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON] Ріти Володимирівни (а.с.6). З пояснень свідка [PERSON], судом встановлено, що заявниця змінила своє дошлюбне прізвище «Замаруєва» на «Шведова», після укладення шлюбу з [PERSON] що також підтверджується інформацією з Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області (а.с.22) та копією паспорта [PERSON] (а.с.3), з яких вбачається, що заявниця уклала 15.09.1979 року шлюб з [PERSON] і її дошлюбне прізвище було «Замаруєва», копією трудової книжки [PERSON]В (а.с.12), з якої вбачається, що прізвище [PERSON] Ріти Володимирівни було змінено на «Шведова». Згідно лікарського свідоцтва про смерть №81 від 01.04.2016 року та довідки про причину смерті від 01.04.2016 року, яка видана лікарем Комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 міста Донецька» Донецької народної республіки, [PERSON], [INFO], померла 31.03.2016 року в м.Донецьку, причина смерті хронічна судинно-мозкова недостатність третьої стадії, церебральний атеросклероз з гіпертензією (а.с.8-9). Зі свідоцтва про смерть, яке видано 01.04.2016 року Будьоннівським відділом запису актів громадянського стану м.Донецька Державної [PERSON] Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки вбачається, що [PERSON], [INFO], померла 31.03.2016 року в м.Донецьк Донецької Народної Республіки, про що 01.04.2016 року було зроблено актовий запис про смерть №79 (а.с.7). Згідно свідоцтва про поховання, яке було видано [PERSON] в тому, що вона 01.04.2016 року на дільниці №11 кладовища 6-Капітальна, що розміщено в м.Донецьк по вул..Доблісна, здійснив захоронення померлої [PERSON] (а.с.10). Вказані лікарське свідоцтво про смерть та довідка про причину смерті, свідоцтво про смерть, свідоцтво про поховання - видані закладами м.Донецьк Донецької області, які розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. З листа начальника Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 20.06.2017 року № 15.31-24/957, вбачається, що [PERSON] було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], яка померла 31.03.2017 року, так як останньою предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р.№545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». З листа начальника Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 22.06.2017 року № 15.31-5/2048, вбачається, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актовий запис про смерть на [PERSON] [INFO] відсутній. Даючи оцінку допустимості довідки про причину смерті та лікарському свідоцтву про смерть, свідоцтву про смерть та свідоцтву про поховання, які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст..19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті громадянки України [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], яка померла 31.03.2016 року в м.Донецьк Донецької області і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для реєстрації вказаного факту на території України та оформлення допомоги на поховання. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України та оформити допомогу на поховання. На підставі ст..367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved