Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 29 вересня 2015 року звернулась до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно. На обґрунтування позову зазначила, що вона є донькою [PERSON], померлого 01 квітня 2009 року. Після смерті батька позивач звернулась до нотаріуса з метою оформлення спадку, втім, їй було відмовлено у видачі свідоцтва на спадщину, через відсутність документів, що посвідчують право власності на житловий будинок №6, по вул. Польовій, в с.м.т.\~Варва Варвинського району Чернігівської області. Інші спадкоємці померлого його дружина [PERSON] від прийняття спадщини відмовилась, та померла 10 травня 2011 року, брат [PERSON] заяв про прийняття спадщини не подавав. Будинок №6, позначений у технічній документації за літ. В-1 був збудований батьком у 1988 році. Вважає, що спадкодавець володів спірним майном на достатній правовій підставі, тому, просила суд визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами №6, розташований по вул. Польовій в смт.Варва Варвинського району Чернігівської області та позначений в технічній документації під літ. «В-1». В судове засідання позивач не зявилась, надала заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила розглянути справу за її відсутності. Представник відповідача Варвинської селищної ради Варвинського району Чернігівської області в судове засідання не зявився. Про день місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. До початку розгляду справи від сільського голови надійшла заява, про визнання позовних вимог та розгляд справи за відсутності представника відповідача. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні 12 жовтня 2015 року позовні вимоги визнав в повному обсязі, наголосив, що права обовязкової частки у спадщині, після смерті свого батька він не мав, та заяв про прийняття спадщини після смерті батька не подавав. Суд дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні обставини. Позивач [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) [PERSON], [INFO] (а.с.7), є донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 8а) та копією свідоцтва про шлюб (а.с.9). 01 квітня 2009 року [PERSON] помер (а.с.10). На момент смерті [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 02 червня 1986 року належало домоволодіння №6 по вул.\~Польовій в с.м.т. Варва (а.с.33-34). Згадувана особа зазначена в якості власника також у технічному паспорті (а.с.25-28) та домовій книзі (а.с.19-24) на вказаний будинок. У відповідності до довідки (а.с.36) право власності на житловий будинок (1988 року побудови під літ. «В-1») за [PERSON] не було оформлено та зареєстровано. Як вбачається із архівної довідки (а.с.35) рішенням Варвинської селищної ради [PERSON] було дозволено будівництво нового житлового будинку замість старого, по вул.\~.Польовій 6. Із акту обстеження житлового будинку від 12 жовтня 2012 року вбачається, що будівництво житлового будинку та господарських будівель і споруд за вищевказаною адресою проведено в 1988 році, відповідають надійності та безпечній експлуатації (а.с.37). Позивач [PERSON] 03 липня 2009 року подала заяву про прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с. 111). З матеріалів спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] відомостей щодо наявного заповіту, залишеного [PERSON], померлим 01 квітня 2009 року не встановлено. 03 липня 2009 року дружина померлого [PERSON] подала заяву про відмову від своєї частки у спадщині після смерті [PERSON] на користь своєї доньки [PERSON] (а.с.112). Відповідач [PERSON] протягом встановленого законом строку заяв про прийняття спадщини не подавав, та позовні вимоги визнав в повному обсязі. 02 жовтня 2009 року (а.с. 113) та 04 серпня 2012 року (а.с.115) позивач зверталась із заявами про видачу свідоцтва про право на спадщину та отримала відповідні свідоцтва (а.с.114, 116), однак, 02 вересня 2015 року вона звернулась до нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, зокрема на спірний житловий будинок, (а.с. 117). 02 вересня 2015 року державний нотаріус [PERSON] виніс постанову, якою відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний будинок, у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів, щодо належності майна спадкодавцеві (а.с. 118). 09 листопада 2011 року КП Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації виготовило технічний паспорт на житловий будинок №6 по вул. Польовій у смт. Варва Варвинського району Чернігівської області (а.с.29-32). Відповідно до копії технічного паспорту за адресою: Чернігівська обл., Варвинський район, смт.Варва, вул. Польова, б.6, житловий будинок та надвірні споруди та будівлі складаються з: будинку літ. В-1, тамбуру літ. в-1, сараю літ. Г-1, погрібу літ. ПГ, огорожі літ. N1, будинку у стані руйнування літ.А1. Роком зведення будинку В1 зазначено 1988 рік. Наведені обставини на думку суду мали місце, та підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Судом вбачається, що між сторонами виник спір, щодо визнання за позивачем права власності на житловий будинок після смерті її матері. Умови, порядок та черговість спадкування передбачені положеннями Цивільного Кодексу України. Так, ст. 1216 ЦК України визначає спадкуванням, як перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України, про що зазначено у ч.ч. 1,2 ст. 1223 згадуваного Кодексу. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини у строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини, що передбачено ст.ст. 1269, 1270 ЦК України. Відповідно до п.3.1 листа ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013\~ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. У 1968 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Аналізуючи наведені правові норми, правовідносини та обставини справи суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача. Так, обґрунтованими є твердження позивача, що вона [PERSON] є спадкоємцем першої черги, по відношенню до померлого 01 квітня 2009 року спадкодавця [PERSON]. У передбачений законом строк позивач подала заяву про прийняття спадщини до нотаріальної контори. Наявність заповіту після смерті [PERSON] судом не встановлено. Інший спадкоємець першої черги - дружина померлого, відмовилась від прийняття своєї частки спадщини на користь позивачки. Син померлого відповідач по справі, заяв про прийняття спадщини не подавав. Звернувшись з заявою про отримання свідоцтва на право власності на спадщину позивач отримала нотаріальну відмову про неможливість оформлення спадкових прав у звязку з відсутністю документів, які б підтверджували наявність у спадкодавця правовстановлюючих документів. Належність спадкодавцю права власності на спірний будинок підтверджується наявними у справі доказами, та підлягає включенню до спадкової маси та відповідного спадкування нею. Ухвалюючи рішення, суд бере до уваги факт неможливості на даний час у встановленому законом порядку оформити право власності на спірний будинок, зокрема у завязку зі смертю особи та відповідну відмову державного нотаріусу у вчиненні нотаріальної дії.

Outcome: approved