Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-15 00:00:00

керівник Львівської місцевої прокуратури №3 Івченко І. звернувся до суду з вказаним позовом про витребування майна. Свої вимоги мотивує тим, що Верховним Судом скасовано рішення суду першої та апеляційної інстанції і відмовлено у задоволенні позову [PERSON] , яким визнано за нею право власності на нежитлові приміщення площею 147,8 кв.м. в будинку [ADDRESS] . В ході розгляду справи касаційним судом, встановлено, що [PERSON] володіла спірним приміщенням на підставі протоколу засідання Міжвідомчої комісії Ленінського району м. Львова від 05 серпня 1986 року, що виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю. При цьому Верховним Судом звернуто увагу те, що за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради 11 травня 2004 року зареєстровано право власності в цілому на будинок [ADDRESS] . Водночас, до скасування касаційною інстанцією рішень попередніх судів у вказаній справі, [PERSON] відчужено спірні нежитлові приміщення [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу нежитлових приміщень № 2129, посвідченого 19.11.2016 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мейхер О.Л. Позивач зазначає, що нежитлові приміщення площею 147,8 кв.м. на [ADDRESS] , є складовою частиною приміщень загальною площею 761,4 кв.м. на [ADDRESS], які перебувають у власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради. Вказані приміщення перебували у комунальній власності на момент прийняття Франківським районним судом м. Львові рішення про визнання за [PERSON] права власності на них. Посилаючись на викладені обставини та вважаючи, що спірне майно вибуло з володіння територіальної громади м. Львова поза її волею, прокурор просив позов задовольнити та витребувати з приватної власності [PERSON] на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення, загальною площею 147,8 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Прокурор у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених у ньому. Представник позивача також підтримав позовні вимога та проси задовольнити позов. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, що підтверджується наявними в матеріалах справи поштовими відправленнями та оголошеннями в порядку ст.128 ЦПК України. Також не подав до суду відзиву на позов та заяви про розгляд справи за його відсутності. Суд постановив проводити розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, з ухваленням заочного рішення. Представник третьої особи - Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради підтримав позов у судовому засіданні та подав до суду пояснення, в яких просить задовольнити позов. Зазначає, що будинок [ADDRESS] зареєстрований на праві комунальної власності 11.05.2004 на підставі рішення №222 Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова від 14.04.1987 та перебуває на балансі ЛКП "Старий Львів". Також в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявна інформація про реєстрацію на праві комунальної власності нежитлових приміщень загальної площею 761,4 кв.м. Нежитлові приміщення загальною площею 147,8 кв.м управлінням комунальної власності не відчужувались. Як вбачається з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, такі були зареєстровані на праві приватної власності за [PERSON] на підставі рішення Франківського районного суду м. Львова від 23.10.2015 у справі №465/6560/15-ц. При співставленні технічного плану, вбачається, що спірні нежитлові приміщення є частиною приміщень, що належать Львівській міській раді та з огляду на площу та розташування є приміщеннями, які входили до складу приміщень, що перебували у користуванні контрольно-ревізійного управління у Львівській області з 1994 року згідно з договором оренди нежитлових приміщень №6268 від 11.04.1994. Постановою Верховного Суду скасовано рішення на підставі якого відбулася реєстрація права приватної власності за [PERSON] . У разі скасування незаконного судового рішення, яким визнано право власності і на підставі якого зареєстровано право власності, відпадає підстава реєстрації права власності, адже скасований судовий акт не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. Відтак, у [PERSON] не виникло право власності на спірний об`єкт нерухомості, а відповідно не виникло правомочності розпорядження нерухомим майном, яке може належати лише власнику. Таким чином нежитлові приміщення заг. площею 147,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] неправомірно, без волі власника вибули із власності територіальної громади м. Львова. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що рішенням Франківського районного суду м. Львова від 23 жовтня 2015 року у справі № 465/6560/15-ц, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 06 липня 2017 року, частково задоволено позов [PERSON] до Львівської міської ради про спонукання до вчинення дій та визнання права. Визнано за [PERSON] право власності на нежитлові приміщення площею 147,8 кв.м. в будинку [ADDRESS] . В задоволенні решти позовних вимог відмовлено /а.с. 12-18/. На підставі вказаного рішення суду, [PERSON] зареєструвала право власності на нежитлові приміщення площею 147,8 кв. м. в будинку [ADDRESS] . За договором купівлі-продажу посвідченим 19.11.2016 приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Мейхер О.Л., [PERSON] відчужила нежитлове приміщення площею 147,8 кв. м. в будинку [ADDRESS] [PERSON] /а.с. 40,41/. Проте, постановою Верховного Суду від 14.08.2019 рішення Франківського районного суду м. Львова від 23.10.2015 та ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 06.07.2017 скасовано і ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] до Львівської міської ради /а.с. 19-24/. Рішенням суду встановлено, що [PERSON] володіла спірним приміщенням на підставі протоколу засідання Міжвідомчої комісії Ленінського району м. Львова від 05 серпня 1986 року, що виключає можливість набуття майна у власність за набувальною давністю, адже у цьому разі володілець володіє майном не як власник. Верховним Судом звернуто увагу те, що за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради 11 травня 2004 року зареєстровано право власності в цілому на будинок [ADDRESS] . Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Так, будинок [ADDRESS] в цілому зареєстрований на праві власності за територіальною громадою м. Львова в особі Львівської міської ради, на підставі рішення Галицького (Ленінського) райвиконкому м. Львова № 222 від 14.04.1987, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №6626894 від 01.03.2005 /а.с. 25-30/. Рішенням виконавчого комітету Львівської міської ради № 197 від 10.03.2015 «Про реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення на [ADDRESS]» вирішено зареєструвати територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради право комунальної власності на нежитлове приміщення підвалу (індекси частин приміщення І, II, III, IV, V, VI, VII, VIII, IX, X, XI), першого поверху (індекси частин приміщення 2, 3, 4, 5, 8, 9), антресолі під індексом 10, другого поверху (індекси частин приміщення 11, 12, 13, 14, 15, 16, 17, 18, 19, 20, 21, 22), третього поверху (індекси частин приміщення 23, 24, 25, 26, 27,28, 31, 32, 33, 34, 35, 36, 37), мезоніну під індексом 38, мансарди під індексом 39 загальною площею 761,4 кв.м. на [ADDRESS] згідно з технічним паспортом, складеним Обласним комунальним підприємством Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» 24.10.2014 за інвентарним № 862, виділивши вказане приміщення в окремий об`єкт /а.с. 31/. 30.04.2015 року державним реєстратором Реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції Мошорою В.В. проведено державну реєстрацію права комунальної власності (номер запису про право власності 9754604) за Львівською міською радою на приміщення загальною площею 761,4 кв.м. на [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 641680746101). Про що, 22.05.2015 року видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно /а.с. 32,33/. Згідно з технічним паспортом, складеним ФОП [PERSON] від 15.10.2015 на нежитлові приміщення загальною площею 147,8 кв.м. в будинку [ADDRESS] , останні знаходяться на першому поверсі (індекси частин приміщення 8, 9, XVII, XVIII), другому поверсі (індекси частин приміщення 18, 19, 20, 21, 22, XIX, XX) та третьому поверсі (індекси частин приміщення 33, 34, 35, 36, 37, XXII, XXIII). При цьому, приміщення першого поверху (індекси частин приміщення 8 площею 23.3 кв.м., 9 - 6,3 кв.м.) у технічному паспорті від 24.10.2014 з огляду на площу та розташування, є тотожними приміщенням на першому поверсі у технічному паспорті від 15.10.2015 (індекси частин приміщення 8 площею 23,3 кв.м. та 9 - 6,3 кв.м.); приміщення другого поверху (індекси частин приміщення 18 - 13,4 кв.м., 19 - 26,4 кв.м, 20 - 6,3 кв.м., 21 - 1,4 кв.м., 22- 6,2 кв.м.) у технічному паспорті від 24.10.2014 ідентичні приміщенням другого поверху у технічному паспорті від 15.10.2015 (індекси частин приміщення 18 -13,4 кв.м., 19 - 25,4 кв.м, 20 - 6,3 кв.м., 21 - 1,4 кв.м., 22- 6,2 кв.м.), а також приміщення третього поверху (індекси частин приміщення 33 - 14,3 кв.м., 34 -6,9 кв.м., 35 - 28,9 кв.м., 36 - 6,7 кв.м., 37-1,4 кв.м.) у технічному паспорті від 24.10.2014 тотожні приміщенням третього поверху у технічному паспорті від 15.10.2014 (індекси частин приміщення 33 - 14,3 кв.м., 34 - 6,9 кв.м., 35 - 26,0 кв.м., 36 - 6,7 кв.м., 37-1,4 кв.м.). Таким чином, внаслідок співставлення та порівняння вищевказаних технічних паспортів, слід зробити висновок, що спірні нежитлові приміщення площею 147,8 кв.м. на [ADDRESS] , є складовою частиною приміщень загальною площею 761,4 кв. м на [ADDRESS] , які перебувають у власності територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, зареєстрованої на підставі рішення виконавчого комітету Львівської міської ради №197 від 10.03.2015. Частиною 1 ст. 380 ЦК України визначено, що житловий будинок як об`єкт права власності є будівлею капітального типу, спорудженою з дотриманням вимог, встановлених законом, іншими нормативно-правовими актами, і призначеною для постійного у ній проживання. При цьому, слід враховувати, що житловий будинок квартирного типу згідно зі ст. 188 ЦК України є складною річчю (нерухомим майном), до складу якої, зокрема, входять інші нерухомі речі (квартири), речові права на які підлягали та підлягають державній реєстрації. Оскільки будинок в цілому перебував в комунальній власності, то і всі нежитлові приміщення у ньому, які не приватизовані та не відчужені у приватну чи державну власність на підставі правочинів, належать до комунальної власності. Отже, судом встановлено, що нежитлові приміщення загальною площею 147,8 кв.м. на [ADDRESS] на момент розгляду Франківським районним судом м. Львова справи № 465/6560/15-ц та прийняття рішення від 23.10.2015 року були у власності територіальної громади м. Львова. Касаційним судом скасовано рішення на підставі якого реєструвалось право приватної власності на спірні приміщення за [PERSON] . Тобто, вона вважається такою, що не набула у встановленому законом порядку права приватної власності на майно та не мала права ним розпоряджатися, зокрема відчужувати відповідачу. Відтак, [PERSON] , набув право власності на майно в особи, яка не мала права його відчужувати. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно положень ч. 1 ст. 316 та ст. 317 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При цьому власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. В силу ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Зазначена правова норма кореспондується з ч. 4 ст. 41 Конституції України, згідно з якою ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Звертаючись до суду з вказаним позовом з підстави, передбаченої пунктом третім частини першої статті 388 ЦК України, Львівська місцева прокуратура №3 просила витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади міста Львова спірне нежитлове приміщення, оскільки воно вибуло з володіння громади поза її волею. Вирішуючи питання правомірності витребування майна у добросовісного набувача залежно від обставин, передбачених положеннями статті 388 ЦК України, Верховний Суд України у постановах від 16 вересня 2015 року у справі № 6-1203цс15 та від 02 березня 2016 року у справі № 6-3090цс15 висловив такий правовий висновок. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388ЦК України). За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником від добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Норма статті 388 ЦК України може застосовуватися як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Оскільки добросовісне набуття в розумінні статті 388 ЦК України можливе лише тоді, коли майно придбано не безпосередньо у власника, а в особи, яка не мала права відчужувати це майно, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є повернення майна з чужого володіння (віндикація). Зазначений правовий висновок підтримав у своїй постанові від 05 грудня 2018 року й Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду за наслідками розгляду справи № 752/2124/16-ц (провадження № 61-20676св18). Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 квітня 2014 року у справі № 6-146цс13, майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Тобто, віндикацією є особливий спосіб захисту права власності, який застосовується в тому випадку, коли власник майна фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належною йому річчю, тобто коли річ незаконно вибуває з його володіння. Таким чином, вбачається, що на підставі вищевказаної норми закону власник має право реалізувати своє право на захист зверненням до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння з дотриманням вимог, передбачених відповідним процесуальним законом, тобто з поданням доказів, що підтверджують його право власності на річ, що вибула з його користування. Згідно ч. 1 ст. 143 Конституції України територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності Відповідно до статті 327 ЦК України у комунальній власності є майно, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Згідно з частиною першою статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до п.30 ч.1 ст.26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», виключно на пленарних засіданнях сесії вирішуються питання прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом (ч. 8 ст.60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Отже правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності належать органу місцевого самоврядування, яким у спірних правовідносинах є Львівська міська рада. Територіальна громада як власник спірного об`єкта нерухомості делегує Львівській міській раді повноваження щодо здійснення права власності від імені, в її інтересах, виключно у спосіб та у межах повноважень, передбачених законом. На підставі аналізу досліджених в судовому засіданні доказів, судом встановлено, що Львівська міська рада, як дійсний власник спірного майна, не передавала майнові права на нежитлові приміщення загальною площею 147,8 кв.м. на [ADDRESS] шляхом приватизації або іншого відчуження законним шляхом. Рішення на підставі якого реєструвалось право приватної власності на нежитлове приміщення скасовано. Тому, таке нерухоме майно слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Таким чином, суд дійшов висновку, що позивач має право витребувати спірне нежитлове приміщення загальною площею 147,8 кв.м. на [ADDRESS] , на підставі статті 388 ЦК України, у [PERSON] , який є останнім набувачем майна. Відтак, позов підлягає до задоволення. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійним правочином чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації, (п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.11.2018 (справа №183/1617/16) звернула увагу на те, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю (п.89 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі №653/1096/16-ц). У зв`язку із задоволенням позову, відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь прокуратури Львівської області ради необхідно стягнути витрати на оплату судового збору в розмірі 5 943,78 грн.

Outcome: approved