Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, а саме визнання права власності на частку у спільному майні подружжя. В обґрунтування вимог посилається на те, що з 29.04.2010 року перебувала із відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Летичівського районного суду від 09 жовтня 2013 року. Під час перебування у шлюбі вони з відповідачем згідно договору міни від 04.06.2010 року серії ВМТ №608843 набули домоволодіння по вул. Автопарківська, 16/3 у смт. Летичів Летичівського району та земельну ділянку загальною площею 0,1200 га. за адресою: вул. Автопарківська, 16/3, смт. Летичів Летичівського району Хмельницької області для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, кадастровий номер: 6823055100:00:0013:0014. Під час придбання вказаної спільної сумісної власності подружжя усе майно було зареєстровано на імя відповідача, однак після розірвання шлюбу відповідач не визнає її прав на спільне майно подружжя та не бажає мирного його розподілу, що умовило звернення до суду. Згідно з договором міни квартира, яка належала відповідачу [PERSON] та обмінювалась на будинок по вул. Автопарківська, 16/3 у смт. Летичів була меншої вартості, тому проводилась доплата з рахунок її коштів, а також за час спільного проживання з відповідачем, здебільшого за її кошти, які були подаровані матірю, було відремонтовано вказаний спільний будинок, що значно збільшило його вартість. Оскільки розподіляти будинок із земельною ділянкою немає економічної доцільності, оскільки майно втратить свою вартість, а виплатити частку відповідачеві вона не має можливості позивач [PERSON] просить визнати за нею право власності на частку у майні, що є обєктом права спільної сумісної вартості подружжя право власності на ? частину домоволодіння по вул. Автопарківська, 16/3 у смт. Летичів Летичівського району та ? частину земельної ділянки за адресою: вул. Автопарківська, 16/3, смт. Летичів Летичівського району Хмельницької області площею 0,1200 га. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю. В обґрунтування вимог зазначає, що у 2004 році він придбав у власність квартиру № 1 по вул. 50-річчя Жовтня, 16 у смт. Летичів, а у 2010 році вирішив обміняти вказану квартиру на житловий будинок та на той час був знайомий із відповідачкою [PERSON], яка до моменту укладення договору міни запропонувала зареєструвати шлюб. 29 квітня 2010 року між ними було зареєстровано шлюб, а 04 червня 2010 року він за договором міни обміняв свою власну квартиру на житловий будинок, який належав [PERSON], по вул. Автопарківська, 16/3 у смт. Летичів Летичівського району, із його доплатою в сумі 30000 грн., як різниці у вартості квартири та житлового будинку, коштами, які надали йому в дарунок його батьки. На час укладення вказаного договору вони з позивачкою перебували у шлюбі лише 38 днів та спільних коштів на той час у них не було. В подальшому земельна ділянка для будівництва та обслуговування вказаного житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: вул. Автопарківська, 16/3, смт. Летичів Летичівського району Хмельницької області були ним приватизована на піставі рішення сесії селищної ради. Тому вважає, що вказане домоволодіння набуто ним за особисті кошти та є його особистою приватною власністю та просить суд визнати вказане майно його особистою приватною власністю. Вимоги за зустрічним позовом ухвалою Старосинявського районного суду від 20 жовтня 2016 року обєднані у одне провадження із вимогами за первісним позовом [PERSON] У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили задовольнити, а саме визнати за [PERSON] право власності на ? частину домоволодіння по вул. Автопарківська, 16/3 у смт. Летичів Летичівського району та ? частину земельної ділянки за адресою: вул. Автопарківська, 16/3, смт. Летичів Летичівського району Хмельницької області площею 0,1200 га. У задоволенні зустрічного позову просили відмовити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги [PERSON] не визнав та заперечив відносно його задоволення, зустрічний позов підтримав та просив задовольнити. Суд, заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази у їх сукупності, приходить до висновку, що первісний позов та зустрічний позов підлягають до часткового задоволення, виходячи з наступного. Так, в силу вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 29 квітня 2010 року, який розірвано рішенням Летичівського районного суду від 09 жовтня 2013 року, що стверджується рішенням суду від 09 жовтня 2013 року у справу № 678/322/13-ц. Від даного шлюбу сторони дітей не мають. Відповідно до договору міни від 04 червня 2010 року серії ВМТ №608843, посвідченого приватним нотаріусом Летичівського районного нотаріального округу [PERSON], [PERSON] передав у власність [PERSON] належну йому на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] у порядку обміну на житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Автопарківська, 16/3, смт. Летичів Летичівського району, а [PERSON] передав у власність [PERSON] вказаний житловий будинок в обмін на квартиру. За адресою: вул. Автопарківська, 16/3, смт. Летичів Летичівського району на земельній ділянці розташований один житловий будинок загальною площею 82,7 кв.м. та житловою площею 42,6 кв.м., позначений в платі літера «А-1». Будинок розташований на земельній ділянці 0,12 га., кадастровий №6823055100:00:0013:0014. Право власності на вказане нерухоме майно було зареєстровано на імя відповідача [PERSON] Хмельницьким бюро технічної інвентаризації 30.06.2010 року. Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку ЯК №669431 від 03.11.2011 року [PERSON] на підставі рішення сесії Летичівської селищної ради від 26.05.2011 року № 13 є власником земельної ділянки площею 0,1200 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: вул. Автопарківська, 16/3, смт. Летичів Летичівського району. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В п. 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року N 11, розяснено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Як встановлено судом та вбачається із договору міни від 04 червня 2010 року [PERSON] передав у власність [PERSON] житловий будинок, що знаходиться за адресою: вул. Автопарківська, 16/3, смт. Летичів Летичівського району в обмін на належну [PERSON] на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. Згідно з п.7 вказаного договору міни сторони оцінили квартиру у 50000 грн., а житловий будинок у 80000 грн. Обмін квартири здійснюється за домовленістю сторін з грошовою доплатою у розмірі 30000 грн., які [PERSON] сплатив [PERSON]Г після узгодженні проекту договору до його підписання. Сторони підтверджують факт повного розрахунку по вказаній грошовій доплаті. Таким чином, придбання сторонами під час шлюбу спірного житлового будинку відбулось за рахунок квартири [PERSON] вартістю 50000 грн., яка належала останньому на праві особистої приватної власності до укладення шлюбу із [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 01 квітня 2004 року. Окрім цього, міна була проведена із грошовою доплатою у розмірі 30000 грн., які [PERSON] сплатив [PERSON] до підписання договору. Відповідно до ч. 1 ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постановах від 7 вересня 2016\~року у справі 6-801цс16 та від 12 жовтня 2016\~року у справі № 6-846цс16. Отже, із урахуванням викладених положень, суд приходить до висновку, що відповідачем [PERSON] за рахунок вартості належної йому до шлюбу на праві особистої приватної власності квартири було внесено 50000 грн. для придбання будинку вартістю 80\~000 грн., а це становить 62,50 % вартості придбаного за договором міни житлового будинку. Разом з цим, як встановлено судом для придбання будинку вартістю 80\~000 грн. сторонами була проведена доплата в сумі 30000 грн., тому сторонам на праві спільної сумісної власності у спірному будинку належить частка будинку пропорційно коштів внесених ними, як доплати, під час шлюбу, що становить 37,50 % вартості придбаного за договором міни житлового будинку. При цьому, суд не приймає до уваги доводи відповідача [PERSON] про те, що доплата проводилась виключно за його особисті кошти, оскільки такі доводи не були підтверджені належними доказами в ході судового розгляду. Допитана позивач [PERSON] за її згодою в якості свідка показала, що доплата за придбання спірного будинку за договором міни проводилась за рахунок коштів її матері [PERSON], яка надала для доплати кошти в сумі 12000 грн. Вказану обставину у судовому засіданні підтвердила свідок [PERSON] мати позивача, зокрема показала, що із необхідних 30000 грн. для доплати коштів вона надала 12000 грн. для придбання будинку для молодого подружжя, а іншу частину надали батьки [PERSON] Окрім того, як свідок [PERSON], так і свідок [PERSON], надали показання про те, що після придбання спірного будинку у ньому проводився ремонт, опалення, водопостачання, придбано меблі, побутову техніку, тощо. Щодо доводів позивача [PERSON] про те, що за час подружнього проживання із відповідачем, здебільшого за її кошти та спільною працею було капітально відремонтовано спірний будинок, що значно збільшило його вартість, суд зазначає наступне. Відповідно до частини першої статті 62 СК України якщо майно дружини, чоловіка за час шлюбу істотно збільшилося у своїй вартості внаслідок спільних трудових чи грошових затрат або затрат другого з подружжя, воно у разі спору може бути визнане за рішенням суду об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Для застосування передбачених зазначеною статтею правил збільшення вартості майна повинно відбуватися якраз внаслідок затрат подружжя, незалежно від інших факторів, і наявним повинно бути істотне збільшення вартості майна як об'єкту, його якісних характеристик. Збільшення вартості майна та істотність такого збільшення підлягає з'ясуванню шляхом порівняння станом на час вирішення спору вартості об'єкту в стані, що існував до поліпшення, та його вартості після поліпшення; при цьому сам по собі розмір грошових затрат подружжя чи одного з них, а також і визначена на час розгляду справи вартість ремонтних робіт не є тим фактором, який єдиний безумовно свідчить про істотність збільшення вартості майна як об'єкту. Відповідно до вимог ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін\~\~\~\~та інших осіб, які беруть участь у справі виникає спір.\~\~\~\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом з тим, в ході розгляду справи позивачем не надано та, відповідно, судом не здобуто належних та допустимих доказів щодо істотного збільшення вартості спірного будинку внаслідок здійснених під час шлюбу поліпшень та проведення капітального ремонту. При цьому, слід вказати, що судом розяснювалось сторонам право заявити клопотання про призначення експертизи з метою встановлення вартості майна та істотності збільшення вартості спірного житлового будинку внаслідок його поліпшення. Однак, сторони не скористалися своїм правом відповідно до ст. 143 ЦПК України на заявлення клопотання про призначення експертизи для зясування вказаних вище обставин, а щодо вартості будинку погодились із вартістю, вказаною у договорі міни. Відповідно до ч. 2\~ст. 59 ЦПК України\~обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Таким чином, позивачем не доведено, що будинок істотно збільшився у своїй вартості саме внаслідок здійснених за період шлюбу поліпшень, проведення ремонтних робіт у будинку, як і не доведено істотності збільшення вартості спірного житлового будинку. Враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановлені обставини справи, виходячи із вартості будинку в сумі 80000 грн., з яких за рахунок майна [PERSON] було внесено 50000 грн., що становить 62,50 %, та дає право на\~визнання\~особистим майном частини будинку пропорційно внесених коштів для його придбання, а також, враховуючи здійснення доплати сторонами під час шлюбу в сумі 30000, сторонам на праві спільної сумісної власності у спірному будинку належить частка будинку пропорційно внесених ними коштів, що становить 37,50 %, а також враховуючи рівність часток чоловіка та дружини, суд приходить до висновку, що за [PERSON] слід визнати право власності на 81,25% (62,50+18,75) спірного житлового будинку, а за [PERSON] 18,75 % (37,50/2), що буде становити 81/100 частки та 19/100 частки житлового будинку відповідно. За змістом частини першої статті 81 Земельного кодексу України громадяни України можуть набувати право власності на земельну ділянку шляхом приватизації за умови наявності підстав набуття права на землю, передбачених статтею 116 ЗК України. Судом встановлено, що рішенням Летичівської селищної ради [PERSON] надано в приватну власність земельну ділянку площею 0,1200 га. для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд за адресою: вул. Автопарківська, 16/3, смт. Летичів Летичівського району. 03.11.2011 року видано державний акт на право власності на земельну ділянку ЯК №669431. Відповідно до ч.5\~ст.61 СК України\~в редакції\~Закону України від 11 січня 2011 року «Про внесення зміни до статті 61 Сімейного Кодексу України щодо об'єктів права спільної сумісної власності\~\~подружжя», яка діяла до 13.06.2012 року об'єктом права спільної сумісної власності подружжя є земельна ділянка, набута внаслідок безоплатної передачі її одному з подружжя із земель державної або комунальної власності, у тому числі приватизації. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до\~ст. 120 ЗК України\~та\~ст. 377 ЦК\~України. Отже, оскільки для обслуговування житлового будинку за адресою: вул. Автопарківська, 16/3, смт. Летичів Летичівського району виділена у власність земельна ділянка, то до подружжя, за яким визнається право власності на частину будинку, у такій самій частці виникає й право власності на земельну ділянку, необхідну для обслуговування будинку. Враховуючи те, що первісний позов та зустрічний позов задоволено частково, тому відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню пропорційно до задоволеної частини позовних вимог. На підставі наведеного,

Outcome: approved