Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між нею та АКІБ «УкрСиббанк» 08.02.2008 року було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11294500000 у іноземній валюті, за яким їй було надано у кредит 150 000,00 доларів США для придбання житла зі сплатою відсотків в розмірі 9,5 % річних. На забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором було укладено договір іпотеки № 76546 від 08.02.2008 року, відповідно до якою нею було передано в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Зобов`язання за кредитним договором нею у повному обсязі виконано не було в зв`язку з фінансово-економічною кризою та втратою сталого прибутку у обсягах, який дозволяв здійснювати погашення кредиту у повному обсязі. 12.12.2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором перешли до ТОВ «Кей-Колект». Як зазначає позивач, у серпні 2018 року шляхом моніторингу Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналась про те, що згідно з рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) державного реєстратора Бойка О.М. від 09.08.2018 року право власності на спірну квартиру було зареєстровано за ТОВ «Кей- Колект». Позивач вважає вказане рішення протиправним та таким, що підлягає скасуванню, вказуючи на відсутність правових підстав для реєстрації права власності на квартиру за відповідачем, оскільки відповідно до п.5.2.1 Іпотечного договору, позасудове врегулювання можливо шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання виключно на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Проте, такий договір не укладався, а тому дії відповідача ТОВ «Кей- Колект» в частині перереєстрації права власності є неправомірними та суперечать чинному законодавству та умовам договору. Крім того, на зазначене майно поширюються положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», а тому квартира не підлягає відчуженню у рахунок погашення заборгованості за споживчим кредитом у іноземній валюті без її згоди. Позивач звертає увагу і на те, що було допущено порушення порядку реєстрації права власності, передбаченого ст.ст.10, 18 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», а також п.61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, оскільки відповідач ТОВ «Кей Колект» був зобов`язаний надати докази отримання боржником вимоги про усунення порушень та докази того, що з моменту отримання вимоги плило 30 днів, а державний реєстратор тільки у разі наявності таких доказів міг провести перереєстрацію права власності спірного майна. Проте, жодних письмових вимог вона не отримувала. Крім того, відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно все її рухоме та нерухоме майно заборонено відчужувати згідно ухвали Деснянського районного суду м.Києва від 26.08.2016 року у справі № 754/9828/16-ц. Відтак, за умови наявності заборони суду щодо відчуження майна будь-які реєстраційні дії щодо відчуження майна є такими, що суперечать вимогам закону. Також, внаслідок неправомірного рішення було порушено права її неповнолітніх дітей, які проживають у спірній квартирі, оскільки перехід права власності на квартиру мав здійснюватись за наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, який не було отримано відповідачами. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги та визнати протиправним і скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) державного реєстратора Київської філії комунального підприємства Вишеньківської сільської ради "Добробут- Гарант", м. Київ, Бойка О.М, індексний номер 42456399 від 09.08.2018 року, згідно з яким внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1617952680000, за ТОВ «Кей-Колект» на підставі іпотечного договору № 76546 серія та номер 617, виданого 08.02.2008 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Івановою Л.М., вимоги про усунення порушень основного зобов`язання серія та номер 733858/06/12/2017 від 06.12.2017 року, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення серія та номер 0130013253355, виданого 06.12.2017 року «Укрпоштою», договору про відступлення прав вимоги серія та номер 5207-5208, виданого 12.12.2011 року, договору факторингу серія та номер 1, виданого 12.12.2011 року ПАТ «Укрсиббанк». Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 17.10.2018 року відкрито провадження у справі загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 22.03.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача ТОВ «Кей Колект» Прохорова І.В. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача вказує на те, що оскільки державний реєстратор не є стороною будь-якої цивільно-правової угоди, то позивачем або невірно визначено позовні вимоги, або вона звернулась не до належного суду. До ТОВ «Кей-Колект» позивач жодних вимог не висуває. Крім того, позивачкою факт невиконання зобов`язань за кредитним договором не заперечується. Представник відповідача зазначив і про те, що проведена реєстрація права власності відповідає умовам розділу 5 Іпотечного договору, а положення ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в даному випадку не застосовуються. Крім того, позивачем не доведено, що майно, надане в іпотеку, дійсно є її єдиним житлом та використовується для постійного проживання. Що ж стосується наявності арешту, накладеного судом, то представник відповідача вважає, що в даному випадку ТОВ «Кей-Колект», як обтяжувач з вищим пріоритетом, встановленим ЗУ «Про іпотеку», володіє переважним та першочерговим правом на отримання задоволення своїх вимог щодо одного й того ж нерухомого майна, а тому накладений арешт на спірне нерухоме майно, що перебуває в іпотеці, порушує та обмежує забезпечене іпотекою право відповідача на першочергове право задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Отже, наявність арешту не було та не могло бути перешкодою для проведення реєстраційних дій. Щодо порушення прав неповнолітніх дітей, то представник відповідача зауважив про те, що саме позивач є порушником прав її дітей, тому й для захисту її права повинні вживатись інші заходи. Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що позивач жодним чином не спростовує порушення основного зобов`язання, представник відповідача вважає, що позов є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 28.05.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 28.11.2019 року витребувано у державного реєстратора Київської філії комунального підприємства Вишенківської сільської ради «Добробут-Гарант» Бойка О.М. завірену належним чином копію реєстраційної справи, яка містить документи, на підставі яких було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42456399 від 09.08.2018 року 09:53:24 та вчинено перереєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект» на квартиру № 245, що складається з двох житлових кімнат, площею 33 кв.м., загальною площею 66,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1617952680000). Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 02.06.2020 року витребувано від Департаменту з питань реєстрації Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація)) завірену належним чином копію реєстраційної справи, сформовану державним реєстратором Київської філії комунального підприємства Вишенківської сільської ради «Добробут-Гарант» Бойком О.М., яка містить документи, на підставі яких було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 42456399 від 09.08.2018 року 09:53:24 та вчинено перереєстрацію права власності за ТОВ «Кей-Колект» на квартиру № 245, що складається з двох житлових кімнат, площею 33 кв.м., загальною площею 66,4 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1617952680000). В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила про їх задоволення. Представник відповідача ТОВ «Кей-Колект», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Відповідач - державний реєстратор Бойко О.М. в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надавши суду листа, якому позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, а також просить розглянути справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутність представника відповідача, відповідача та представника третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 08.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 1129450000, відповідно до умов якого позивачу було надано кредит в розмірі 150 000 доларів США. Для забезпечення виконання умов кредитного договору 08.02.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки № 76546, відповідно до п.1 якого [PERSON] передала в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Розділом 5 вказаного договору встановлено застереження про задоволення вимог іпотекодержателя. Так, відповідно до вказаного розділу сторони досягли згоди про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Згідно п.5.2 сторони визначили, що досудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: п.5.2.1. Передача іпотеко держателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, визначеному ЗУ «Про іпотеку»; п.5.2.2. Отримання іпотеко держателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку». 12.12.2011 року між АКІБ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кей-Колект» було укладено договір факторингу № 1, відповідно до якого права вимоги за кредитним договором перейшли до ТОВ «Кей-Колект». 09.08.2018 року державним реєстратором Київської філії комунального підприємства Вишенківської сільської ради «Добробут-Гарант» Бойком О.М. за заявою ТОВ «Кей-Колект» про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за реєстраційним номером: 42456399, було проведено державну реєстрацію права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за суб`єктом: ТОВ «Кей-Колект». Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на порушення ряду норм чинного законодавства при здійсненні реєстрації права власності. Представник відповідача у відзиві на позовну заяву вважав позовні вимоги безпідставними та зазначав про те, що реєстрація права власності відбулась у встановленому законом порядку. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до вимог ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право у разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Одним із способів звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом здійснення позасудового врегулювання є передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, встановленому Законом України «Про іпотеку» . Згідно зі ст. 36 Закону України «Про іпотеку» сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем та іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку»; право іпотекодержателя від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 цього Закону. Аналіз наведеної норми дає підстави для висновку, що сторони у договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження у договорі про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до частин 1 та 2 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Так, як вбачається з умов договору іпотеки, позивач надала свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору. В Іпотечному договорі також міститься відповідне застереження за статтею 36 Закону України «Про іпотеку», що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов`язань. Відповідно п.5.2 сторони визначили, що досудове врегулювання здійснюється одним з наступних способів звернення стягнення на предмет іпотеки: п.5.2.1. Передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя у порядку, визначеному ЗУ «Про іпотеку»; п.5.2.2. Отримання іпотекодержателем права продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу від імені іпотекодавця на підставі окремого договору про задоволення вимог іпотеко держателя у порядку, встановленому ЗУ «Про іпотеку». З наведеного вбачається, що сторони іпотечного договору передбачили право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги шляхом набуття права власності на предмет іпотеки лише в разі укладення окремого договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Проте, такий договір сторонами не укладався. Відтак, прийняття державним реєстратором рішення про державну реєстрацію права власності як такого, що виникає на підставі договору іпотеки, є протиправним, що є підставою для задоволення позову. Також, заявляючи вимоги, [PERSON] посилалася на порушення вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Згідно підпункту 1 пункту 1 вказаного Закону передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у Постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а, обмеження, встановлені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», поширюються не лише на випадки звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду, а й на позасудовий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, яким є реєстрація права власності на предмет іпотеки за іпотекодержателем на підставі відповідного застереження в іпотечному договорі. При прийнятті оспорюваного рішення про реєстрацію права власності не було перевірено, чи підпадає під вказаний закон іпотечне майно, а також не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що на предмет іпотеки цей закон не поширюється. Як вбачається з матеріалів справи, спірна квартира була передана в забезпечення за договором про надання споживчого кредиту в іноземній валюті. [PERSON] зазначала, що квартира є її єдиним житлом і дані твердження належним чином відповідачем не спростовано. Суд відхиляє доводи представника відповідача, викладені у відзиві на позовну заяву про те, що на спірні відносини не поширюється Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», оскільки реєстрація права власності на підставі іпотечного застереження в іпотечному договорі не може вважатися примусовим стягненням. Такі посилання не ґрунтуються на Законі. Вищенаведене також дає підставі для задоволення позовних вимог. В той же час, суд не приймає до уваги твердження позивача щодо недотримання відповідачем порядку реєстрації права власності, з огляду на наступне. Згідно з ч. 5 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація прав є публічною, проводиться органом державної реєстрації прав, який зобов`язаний надавати інформацію про зареєстровані права та їх обтяження в порядку. встановленому цим Законом. Державна реєстрація прав у результаті вчинення нотаріальної дії з нерухомим майном, об`єктом незавершеного будівництва, проводиться нотаріусом, яким вчинено таку дію. Відповідно до пункту 46 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2013 року №868 (далі по тексту - Порядок № 868), чинним на момент виникнення спірних правовідносин, для проведення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, заявник, крім документа, що підтверджує виникнення, перехід та припинення речових прав на нерухоме майно, подає: 1) завірену в установленому порядку копію письмової вимоги про усунення порушень, надіслану іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця, в якій зазначається стислий зміст порушеного зобов`язання, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш як 30-денний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання такої вимоги; 2) документ, що підтверджує завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у письмовій вимозі, надісланій іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 3) заставну (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Частина 1 ст.9 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачає, що державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб`єкт, на якого покладаються функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Згідно ч. 9 ст. 15 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація прав, їх обтяжень у результаті вчинення нотаріальної дії (надання відмови в ній) проводиться одночасно з вчиненням такої дії. Частина 1 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлює, що державна реєстрація прав та їх обтяжень проводиться в такому порядку: 1) прийняття і перевірка документів, що подаються для державної реєстрації прав та їх обтяжень, реєстрація заяви; 2) встановлення факту відсутності підстав для відмови в державній реєстрації прав та їх обтяжень, зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та/або їх обтяжень; 3) прийняття рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відмову в ній або зупинення державної реєстрації; 4) внесення записів до Державного реєстру прав; 5) видача свідоцтва про право власності на нерухоме майно у випадках, встановлених статтею 18 цього закону; 6) надання витягів з Державного реєстру прав про зареєстровані права та/або їх обтяження. Як вбачається з матеріалів справи, ТОВ «Кей-Колект» виконало вимоги ст.35 Закону України «Про іпотеку» та надало докази направлення позивачу та отримання нею письмової вимоги про усунення порушення, які містяться у матеріалах реєстраційної справи. З урахуванням вищевикладеного, суд відхиляє доводи позивача в цій частині. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначає і про те, що відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно все її рухоме та нерухоме майно заборонено відчужувати згідно ухвали Деснянського районного суду м.Києва від 26.08.2016 року у справі № 754/9828/16-ц. Так, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у редакції на час виникнення спірних правовідносин, у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо наявні зареєстровані обтяження речових прав на нерухоме майно. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 26.08.2016 року накладено арешт на спірну квартиру у справі № 754/9828/16-ц. Відомості про зазначене обтяження були внесені державним реєстратором Бойком О.М. до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 12.09.2016 року. Відтак, на час вчинення спірної реєстраційної дії державний реєстратор був обізнаний про наявність такого обтяження, а відтак і про наявність перешкод для здійснення державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки. Наявність арешту (заборони), накладеної судом, виключає можливість вчинення будь-яких реєстраційних дій щодо права власності на спірне нерухоме майно. Таким чином, суд приймає до уваги твердження позивача та відхиляє доводи представника відповідача в цій частині та вважає, що наведена обставина також дає підстави для задоволення позову. Що ж стосується посилань позивача на порушення прав неповнолітніх дітей, то статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб та безпритульних дітей» встановлено, що для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Проте, суд враховує, що неповнолітні діти ніколи не були власниками іпотечної квартири, а належних та беззаперечних доказів того, що вони мають права користування спірним житлом, суду не надано. Таким чином, суд відхиляє ці посилання позивача, як необґрунтовані. Також судом приймається до уваги висновок, викладений Верховним Судом у Постанові від 17.07.2019 року у справі № 466/2820/16-ц, відповідно до якого зазначено, що згідно із ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржене іпотекодавцем у суді. Отже, чинним законодавством передбачено право оспорити в суді державну реєстрацію права власності на предмет іпотеки за іпотекодавцем, набутого в позасудовому порядку. Для реалізації іпотекодержателем позасудового способу звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за загальним правилом необхідні тільки воля та вчинення дій з боку іпотекодержателя, якщо договором не передбачено іншого порядку. Суд не вбачає підстав для відступу від вищевказаних правових висновків. Також, згідно зі статтею 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи (висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц, підстав відступати від якого колегія суддів не вбачає). Позивач, звертаючись до суду з позовом, визначила в якості відповідачів ТОВ «Кей-Колект» та державного реєстратора. Вимогами у цій справі є скасування рішення державного реєстратора про реєстрацію права власності на спірну квартиру, яке пов`язано з порушенням прав позивача на цей об`єкт нерухомості іншою особою, за якою відповідачем зареєстровано право власності. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що у подібних з цією справах за позовом іпотекодавця до державного реєстратора із залученням іпотекодержателя третьою особою спірні правовідносини виникають здебільшого саме між позивачем та третьою особою через невиконання договірних зобов`язань і реалізацію прав іпотекодержателя щодо предмета іпотеки - нерухомого майна позивача (постанови від 17 квітня 2018 року у справі № 815/6956/15, від 24 квітня 2018 року у справі № 825/478/17, від 29 травня 2018 року у справі № 826/19487/14, від 30 травня 2018 року у справі № 826/9417/16, від 06 червня 2018 року у справі № 804/3509/17, від 16 жовтня 2018 року у справі № 804/14296/15, від 14 листопада 2018 року № 826/1656/18 та від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17). До того ж, за змістом висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у пункті 36 постанови від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16, спір про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації речового права на нерухоме майно має розглядатися як спір, що пов`язаний із порушенням цивільних прав позивача на нерухоме майно іншою особою, за якою зареєстроване речове право на це майно. Отже, позовна вимога про визнання незаконною та скасування державної реєстрації права власності на спірні об`єкти нерухомості не може бути звернена до реєстратора, якого позивач визначила відповідачем. Державний реєстратор зобов`язаний виконати рішення суду щодо скасування державної реєстрації речового права або його обтяження незалежно від того, чи був цей реєстратор залучений до участі у справі третьою особою, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору, чи не був залучений. Відтак, в даному випадку суд встановлює, що державний реєстратор Бойко О.М. не є належним відповідачем. Проте, оскільки позивачем первісним відповідачем визначено належну особу - ТОВ «Кей-Колект», то встановлена судом обставина неналежності одного з відповідачів підстав для відмови в задоволенні позову не дає. Крім того, з урахуванням наведеного, суд також вважає, що позивачем вірно обрано спосіб захисту своїх прав. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Зважаючи на вищевикладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, оскільки ґрунтуються на належних, допустимих і достовірних доказах, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Інші наявні в матеріалах справи докази, а також доводи представника відповідача, викладені у відзиві, висновків суду не спростовують та підстав для відмови в задоволенні позову не дають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, суд стягує з ТОВ «Кей-Колект» на користь позивача витрати на сплату судового збору в розмірі 704 грн. 80 коп. та витрати на правову допомогу в розмірі 17700 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved