Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про виселення з квартири [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення, знявши [PERSON] з реєстраційного обліку. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі договору дарування від 25 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі № 5391 він є власником квартири [ADDRESS]. Відповідач [PERSON] зі згоди попереднього власника квартири [PERSON] вселився у квартиру [ADDRESS]\~ і\~на\~даний\~час\~ в ній проживає\~і \~не\~бажає\~виселятися\~ та\~ знятися\~ з\~реєстрації, чим\~порушує його права як \~власника\~на\~володіння\~і\~користування\~майном. Оскільки своїми діями відповідач створює перешкоди у користуванні та розпорядженні належною позивачу на праві особистої власності квартирою , просить суд виселити відповідача [PERSON] із займаної ним квартири [ADDRESS] без надання іншого жилого приміщення, знявши [PERSON] з реєстраційного обліку. Позивач [PERSON] та представник позивача у судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Представник позивача подав заяву про розгляд справи без його участі та участі позивача , підтримав позовні вимоги в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав передбачених ст. 391 ЦК України. Не заперечив проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не зявився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи та письмових заперечень до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Розгляд справи проведено за відсутності сторін, які не з'явились в судове засідання і у відповідності до вимог ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу звукозаписувальним технічним засобом. Вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору дарування від 25 жовтня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] , зареєстрованого в реєстрі № 5391./а.с.7/. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 71571729 сформованого 27.10.2016 року квартира [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності / а.с. 8/ У вказаній квартирі проживає та зареєстрований відповідач [PERSON], який вселився в квартиру з дозволу попереднього власника [PERSON] та зареєстрований у даній квартирі , що підтверджується даними відомостей відділу адресно- довідкової роботи ГУДМС України в Закарпатській області. Позивач [PERSON] посилається на те, що проживання відповідача у належній йому квартирі та не\~бажання з неї\~виселятися, \~порушує його \~права\~ як власника\~на\~ володіння\~ і\~ користування\~ майном. Правовідносини, що склалися між сторонами регулюються Конституцією України, Житловим кодексом УРСР, Цивільним кодексом України, Законом України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Згідно вимог ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, \~користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається \~своїм майном на власний розсуд. Згідно \~ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право члена сімї власника жилого будинку, який не є співвласником на користування цим будинком відповідно до ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство. Як встановлено судом, відповідач не відноситься до членів сім'ї власника квартири. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї. Аналіз норми статті 391 ЦК України дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сімї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Викладене узгоджується із правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України у справі № 6-709цс16 від 16.11.2016 року. Аналізуючи докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог, суд приходить до переконання , що позивачем доведено необхідність захисту його прав шляхом виселення відповідача із належної йому квартири . Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється зокрема на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, тощо. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у звязку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Таким чином, рішення суду по справам даної категорії є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи.\~ Відповідно до ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові, зокрема, для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування.\~ Орган реєстрації,

Outcome: approved