Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, яка в подальшому була доповнена, до ПАТ «Українська залізниця», в якій просить суд стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості із заробітної плати, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову допомогу у розмірі одного середньомісячного заробітку в розмірі 27 988,81 грн.; стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за період затримки з 18.07.2017 по 04.07.2018 року в розмірі 85 923,20 грн. та донарахувань по день фактичного розрахунку. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 06.09.2016 року вона була прийнята, згідно Наказу від 05.09.2016 року №472/ДН-лс на посаду провідного інженера у Структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Звільнена 17.07.2017 року з роботи на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням штату (Наказ від 14.07.2017 року № 11198/ДН-ос), про що зроблена відмітка у трудовій книжці. На день звільнення позивача нарахована, але не виплачена їй заробітна плата з березня 2017 року по 17.07.2017 року, грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку та одноразова грошова допомога у розмір одного середньомісячного заробітку, яка згідно ст. 44 КЗпП України становить 27 988 гривень 81 копійок. Відповідно до наданих позивачу розрахунків заробітної плати заборгованість становить: за березень 2017 року - 6 369,56 гривень, квітень 2017 року - 3 418,91 гривень, травень 2017 року - 10 577,55 гривень, червень 2017 року - 0,00 гривень та липень 2017 року - 9 622,79 гривень, але позивачу був виплачений аванс за березень 2017 року у розмірі 2 000,00 гривень. Позивач зазначає, що по теперішній час суми, що належать їй від підприємства не виплачені. Ці дії власника або уповноваженого органу є незаконними, оскільки згідно з вимогами ч. 1 ст. 47 та ч. 1 ст. 116 КЗпП України, виплата усіх сум, що належать працівнику від підприємства, проводиться у день звільнення, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені ст. 116 КЗпП України, згідно з вимогами ч. 1 ст. 117 КЗпП України, підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Сума середнього заробітку за період затримки з 18.07.2017 року по 04.07.2018 року складає: згідно розрахунків за березень 2017 року та квітень 2017 року, з урахуванням середньоденного заробітку (2 857,99+4 220,88)/(10+19)=244,10 гривень, та періоду затримки 352 дня х 244,10 грн. = 85923,20 гривень. У зв`язку з викладеним, позивач вимушена звернутися до суду з даним позовом. 09.07.2018 року ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова позовну заяву [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку та середнього заробітку за час затримки виплати сум залишено без руху. Надано позивачу строк для усунення вказаних недоліків протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали суду. На виконання ухвали суду від 09.07.2018 року позивачем вказані недоліки були усунуті, надано доповнену позовну заяву. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 16.07.2018 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку та середнього заробітку за час затримки виплати сум. Призначено судове засідання. 03.09.2018 року на адресу Жовтневого районного суду м. Харкова за вх. №22758 від відповідача Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на відсутність належних доказів на підтвердження позовних вимог а також відсутність вини відповідача. При цьому представник відповідача посилається на встановлену Указом Президента України дату початку періоду проведення антитерористичної операції з 14.04.2014 року, а також Закон України від 02.09.2014 року №1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», який вважає спеціальним у спірних правовідносинах і підзаконні акти, якими визначено остаточний перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. Також представник відповідача зазначає про те, що у зв`язку з захопленням невідомими особами адміністративної будівлі та виробничих об`єктів ПАТ «Укрзалізниця», розташованих, зокрема у м. Донецьк, Ясинувата у відповідача з 20.03.2017 року (дати початку форс-мажорних обставин) відсутній доступ до документації підприємства, до комп`ютерних баз та втрачено контроль над господарською діяльністю, в тому числі відповідач не мав об`єктивної можливості перевірити факт виконання позивачем своїх професійних обов`язків та виконати свої зобов`язання за трудовим договором. Отже вказані форс-мажорні обставини унеможливлювали виконання відповідачем своїх зобов`язань згідно зі ст.ст. 47, 83, 115, 116 КЗпПУ. У зв`язку з чим, представник відповідача вважає, що відсутня вина відповідача у нездійсненні виплат на користь позивача, оскільки це є наслідком злочинних дій третіх осіб, що підтверджується Науково-правовим висновком Торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018 року, а також відповідає правовій позиції, викладеній в Постанові Верховного Суду України від 11.11.2015 року у справі №602159 цс15. Відповідно до розпорядження в.о. керівника апарату Жовтневого районного суду м. Харкова від 22.01.2019 року у даній справі було призначено повторний автоматизований розподіл справи на підставі п.п. 2.3.3, 2.3.4, 2.3.13, 2.3.17 Положення про автоматизовану систему документообігу суду та п.п.6.2, 8.2, 8.3, 8.4 Засад використання автоматизованої системи документообігу Жовтневого районного суду м. Харкова. Відтак, для розгляду даної справи автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Жовтневого районного суду м. Харкова Баркову Н.В. та ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.01.2019 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення заборгованості із заробітної плати, грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку, одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку та середнього заробітку за час затримки виплати сум- прийнято до провадження судді Жовтневого районного суду м. Харкова Баркової Н.В. Призначено справу до розгляду у судовому засіданні. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Харкова від 07.05.2019 року клопотання позивача [PERSON] про витребування доказів у даній цивільній справі задоволено, зобов`язано Регіональну філію «Донецька залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» надати суду: довідку щодо нарахованої [PERSON] заробітної плати з березня 2017 року по 17.07.2017 року із зазначенням невиплачених сум та причин їх невиплати. На виконання ухвали суду від 07.05.2019 року направлена відповідь причетного підрозділу з додатками (а.с.123-130). 19.09.2019 року позивачем [PERSON] подані письмові пояснення та розрахунок заборгованості відповідача, яка з урахуванням належних утримань складає: 10 695,90 грн. - заробітна плата, 3 050,24 грн. - допомога по тимчасовій непрацездатності, 5 016,02 грн. - щорічна відпустка з 29.05.2017 року по 19.06.2017 року, 2 516,57 грн. - матеріальна допомога на оздоровлення (Колдоговір), 1 672,03 грн. - компенсація за невикористану відпустку при звільненні, 7 135,04 грн. - вихідна допомога при скороченні штату (а.с.138-151). 25.10.2019 року позивач подала доповнену позовну заяву, яка прийнята судом до розгляду з урахуванням доказів направлення її відповідачу, а також письмові пояснення до позовної заяви з відповідним розрахунком. Остаточно позивач, у зв`язку з затриманням виплати заробітної плати з 18.07.2017 року по 04.11.2019 року збільшила позовні вимоги та просить стягнути суму середнього заробітку за період затримки розрахунку за 840 днів в розмірі 205044, 00 грн., а також нараховану, але не виплачену заробітну плату з березня 2017 року по 17.07.2017 року, грошову компенсацію за невикористану щорічну відпустку та одноразову грошову допомогу в розмірі одного середньомісячного заробітку згідно ст. 44 КЗпПУ в загальному розмірі 30085, 80 грн. У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Позивач [PERSON] надала до суду письмову заяву, в якій просила розглянути вищевказану цивільну справу у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила задовольнити, посилаючись на викладені в позові обставини. Представник відповідача ПАТ «Українська залізниця» (АТ «Українська залізниця») у судові засідання не з`явився, надав відзив на позов, в задоволення якого просив відмовити у повному обсязі. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступних висновків. Судовим розглядом встановлено, що 06.09.2016 року позивач [PERSON] була прийнята, згідно Наказу від 05.09.2016 року №472/ДН-лс на посаду провідного інженера сектору екології технічного відділу за переведенням з Управління ДП «Донецька залізниця» до Структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця». Звільнена 17.07.2017 року у зв`язку із скороченням штату за п.1 ст. 40 КЗпПУ на підставі наказу від 14.07.2017 року № 11198/ДН-ос), про що свідчать відповідні записи у трудовій книжці (а.с.7-8, 25-28). ПАТ «Укрзалізниця»змінило тип товариства з публічного на приватне та назву на Акціонерне товариство «Укрзалізниця», що підтверджується витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Відповідно до ч. 2 ст. 5 Закону України «Про Акціонерні товариства» зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви. В повідомленні начальника структурного підрозділу «Юридична служба» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 27.05.2019 року, наданого на виконання ухвали суду від 07.05.2019 року, зазначено, що виробничі підрозділи Донецької та Луганської дирекцій залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця», розташовані на тимчасово не контрольованих територіях Донецької та Луганської областей, що сприяє загрозі життя уповноважених осіб при знаходженні на території виробничих підрозділів, які мають здійснювати організацію та контроль ведення господарської діяльності. Таким чином, на підконтрольній владі України території відсутні оригінали кадрових та фінансових документів по структурному підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» за період з 16.03.2017 року по 17.07.2017 року (на день звільнення). За березень місяць нарахована заробітна плата у сумі 2 835,88 грн., та отримана у касі м. Лиман 24.07.2017 року (копія довідки додається). Сума нарахованої заробітної плати за період з 01.03.2017р по 15.03.2017 року обліковується на балансі дирекції. Станом на день звільнення [PERSON] заборгованість із заробітної плати відсутня (а.с.125-130). До вказаного вище повідомлення додана довідка структурного підрозділу «Юридична служба» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» від 27.05.2019 року про доходи [PERSON] , провідного інженеру виробничого підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» з березня 2017 року по липень 2017 року, з якої вбачається, що за березень 2017 року їй нараховано 3566,33 грн., фактична кількість відпрацьованих годин 71, утримано 730,45 грн., до видачі 2835, 88 грн. За інші місяці вказаного періоду нарахування у довідці відсутні. (а.с.127). Згідно з відомістю на виплату грошей №32 за березень 2017 року [PERSON] отримала 2835, 88 грн. (а.с.128-130). Разом з тим позивачем додані до матеріалів справи розрахунки заробітної плати СП «ДДЗП» філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця» за березень, квітень, травень, червень та липень 2017 року із зазначенням видів нарахувань, утримання, сум до виплати та лікарняних, відпусток. Позивачем у письмових поясненнях зазначено, що згідно штатного розпису СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Укрзалізниця, її оклад на посаді провідного інженера технічного відділу складав 5065, 00 грн. Згідно наказу Голови правління ПАТ «Укрзалізниця» №154 від 20.03.2017 р. «Про підвищення годинних тарифних ставок та посадових окладів», посадові оклади працівників ПАТ «Укрзалізниця», встановлені штатними розписами станом на 28.02.2017 р. було підвищено з 01.03.2017 р. на 25%, отже для розрахунку заборгованості використовується оклад в розмірі 6331, 00 грн. Виходячи із вказаних даних розрахункових листів і внутрішніх нормативних документів АТ «Укрзалізниця», в тому числі колективного договору, позивачем проведено розрахунки заборгованості по заробітній платі з вирахуванням обов`язкових утримань за березень (6466,55 грн.), квітень (3418,91 грн.), травень (10577, 55 грн.) 2017 року. Також вказано, що в червні 2017 р. позивачу була надана відпустка без збереження заробітної плати з 20.06.2017 р. по 30.06.2017 р. на 8 робочих днів, згідно наказу. Однак за період з 01.06.2017 року по 06.06.2017 року було надано 5 днів відпустки за минулий період, оплата за які складає 1502, 25 грн. та за період з 07.06.2017 р по 19.06.2017 р. надано 13 днів чергової відпустки, оплата за які складає 3905, 85 грн., а разом оплата відпустки без урахування обов`язкових утримань за період з 01.06.2017 р по 19.06.2017 р. складає 5408,10 грн. Сума до виплати за липень 2017 року з урахуванням утримань складає 9622, 79 грн., з яких: заробітна плата з урахуванням належних утримань - 815, 72 грн., грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки з урахуванням належних утримань - 1672, 03 грн. и вихідна допомога з урахуванням належних утримань - 7135, 04 грн. Отже загалом позивачем розрахована заборгованість відповідача з виплати належних але не виплачених їй сум на загальну суму 30085,80 грн. наступним чином: заробітна плата - 10695, 90 грн.; допомога по тимчасовій непрацездатності - 3050, 24 грн.; щорічна відпустка з 29.05.2017 р по 19.06.2017 р. - 5016, 02 грн.; матеріальна допомога на оздоровлення за колективним договором - 2516, 57 грн.; компенсація за невикористану відпустку при звільненні - 1672, 03 грн.; вихідна допомога при скороченні штату - 7135, 04 грн. Також, згідно розрахунків за березень 2017 року та квітень 2017 року середньоденний заробіток складає 244, 10 грн. Період затримки з 18.07.2017 року по 04.11.2019 року складає 840 днів, отже сума середнього заробітку за період затримки з 18.07.2017 року по 04.11.2019 року становить 205044, 00 грн. (а.с.9-13, 29-34, 157-203). Розрахунок позивача відповідачем жодним чином не спростовано, також відповідачем не надано будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження своєчасної виплати позивачу заборгованості по всім належним їй виплатам при звільненні, або відсутність підстав для нарахування такої заборгованості або про інший розмір такої заборгованості. Всі заперечення відповідача базуються виключно на відсутності первісної документації та наявності форс-мажорних обставин. Згідно з виписним епікризом №8875-18 із медичної карти стаціонарного хворого [PERSON] , остання перебувала на стаціонарному лікуванні в Центрі променевої діагностики та променевої терапії (ЦПДПТ) при КХ «Дніпропетровська МБКЛ №4» ДОР з 04.05.2018 року по 08.05.2018 року з відповідним діагнозом (а.с.59-60). Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ч. 1 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до статті 12 ЦПК України та згідно з ч.ч. 1, 5 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасникам справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Частиною 2 статті 78 ЦПК України зазначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5 цієї статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 21 Конституції України права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Відповідно до ст. 1 КЗпП України, законодавство про працю встановлює високий рівень умов праці, всемірну охорону трудових прав працівників. Строки та періодичність виплати заробітної плати працівникам закріплено статтею 115 Кодексу законів про працю України та статтею 24 Закону України «Про оплату праці». Зарплата виплачується працівникам регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а у разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму. Згідно з ч.1 ст.113 КЗпП України час простою не з вини працівника оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду. Також відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку; у разі припинення трудового договору з підстав, зазначених у пункті 5 частини першої статті 41, - у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Відповідно до ст. 24 Закону Украі?ни «Про відпустки», ст. 83 КЗпПУ у разі звільнення працівника и?ому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічноі? відпустки, а також додатковоі? відпустки працівникам, які мають дітеи? або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Також , допомога по тимчасовій непрацездатності надається застрахованій особі у формі матеріального забезпечення, яке повністю або частково компенсує втрату заробітної плати (доходу) та виплачується Фондом соціального страхування України (далі - Фонд) застрахованим особам починаючи із шостого дня непрацездатності за весь період до відновлення працездатності або до встановлення інвалідності МСЕК незалежно від звільнення, припинення підприємницької або іншої діяльності застрахованої особи в період втрати працездатності (ст. 22 Закон України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" ). Оплата п`яти днів тимчасової непрацездатності внаслідок захворювання або травми, не пов`язаної з нещасним випадком на виробництві, здійснюється за рахунок коштів роботодавця. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) (справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6-2912цс16, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Як встановлено судом, позивач була звільнена з роботи 17.07.2017 року у зв`язку із скороченням штату за п.1 ст. 40 КЗпПУ , проте на теперішній час розрахунок з нею у повному обсязі не здійснений, заборгованість, з урахуванням виплаченого авансу за березень 2017 року, складається із заробітної плати - 10695, 90 грн.; допомоги по тимчасовій непрацездатності - 3050, 24 грн.; оплати щорічної відпустки з 29.05.2017 р по 19.06.2017 р. - 5016, 02 грн.; матеріальної допомоги на оздоровлення відповідно до колективного договору - 2516, 57 грн.; компенсації за невикористану відпустку при звільненні - 1672, 03 грн.; вихідної допомоги при скороченні штату - 7135, 04 грн. і становить загальну суму 30085,80 грн., яка підтверджена розрахунковими листами, розрахунками позивача і частково довідкою підприємства, тому підлягає стягненню з відповідача. Суд не може прийняти до уваги посилання відповідача на відсутність первинної документації, як на підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік, тощо, покладено на роботодавця, а не на працівника. Надані позивачем на підтвердження заборгованості розрахунки заробітної плати позивача, які містять ідентифікаційний код філії, посилання саме про оплату простою, введеного на підприємстві з 20.03.2017 не з вини позивача, відповідають вимогам ст.110 КЗпП України та узгоджуються з іншими наданими суду доказами по справі, а тому приймаються судом як належні та допустимі докази. Оскільки в порушення наведених правових норм трудового законодавства до теперішнього часу відповідач не розрахувався у повному обсязі з позивачем, заборгованість в сумі 30085,80 грн. підлягає стягненню з підприємства відповідача. Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача середнього заробітку за весь час затримки з розрахунку при звільненні, суд виходить з наступного. Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями ст.11 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Відповідно до ст.4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно частина перша ст.9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Враховуючи позовні вимоги у цій справі щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум при звільненні, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У п.1 ч.1 ст.263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Відповідно до ст.14-1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Згідно із ст.10 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» протягом терміну дії цього Закону єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов`язань, є сертифікат Торгово-промислової палати України. Відповідно до пункту 3.3 Регламенту засвідчення Торгово-промисловою палатою України та регіональними торгово-промисловими палатами форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), затвердженого рішенням Президії ТПП України від 18.12.2014 № 44(5) (із змінами та доповненнями, внесеними рішенням Президії ТПП України від 26.04.2016 № 11 (6)) сертифікат (у певних договорах, законодавчих і нормативних актах згадується також як висновок, довідка, підтвердження) про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) (далі сертифікат) документ, затвердженої Президією ТПП України форми, який засвідчує настання форс - мажорних обставин (обставин непереборної сили), виданий ТПП України або регіональною торгово-промисловою палатою згідно з чинним законодавством, умовами договору (контракту, угоди тощо) та цим Регламентом. Пунктом 6.12 вказаного Регламенту визначено, що сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили), після його внесення до Реєстру сертифікатів і підготовки тексту, роздруковується на бланку Торгово-промислової палати України/регіональної ТПП, що проводить засвідчення форс-мажорних обставин, і підписується уповноваженою особою, яка прийняла рішення про засвідчення форс-мажорних обставин, і відповідно першим віце-президентом або віце-президентом ТПП України/президентом, першим віце-президентом або віце-президентом регіональної ТПП. На сертифікаті ставиться печатка ТПП України/регіональної ТПП. У даній справі відповідачем не надано сертифікату Торгово-промислової палати України.Отже враховуючи, що для суб`єктів господарювання із зони АТО сертифікат Торгово-промислової палати є єдиним належним і достатнім документом, що підтверджує форс-мажор (обставини непереборної сили) як підставу для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежне виконання) зобов`язань, відповідач відповідних доказів відсутності своєї вини не надав. Тому суд не знаходить підстав для висновку про відсутність вини підприємства відповідача у нездійсненні розрахунку з позивачем. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняється від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Така правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України 29 січня 2014 року в справі № 6-144ц13. Невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Пунктом 32 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року передбачено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв`язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Середньоденна заробітна плата для розрахунку середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку визначається за правилами, встановленими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою КМУ від 08.02.1995 за № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 3 розділу 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з п. 2 Порядку, у випадку нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Відповідно до п. 8 Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Враховуючи викладені вище положення закону, в даному випадку сума середнього заробітку за період затримки розрахунку з 18.07.2017 року по день ухвалення рішення 04.11.2019 року, тобто за 840 днів, становить згідно розрахунків за березень 2017 року та квітень 2017 року, з урахуванням середньоденного заробітку (2 857,99+4 220,88)/(10+19)=244,10 гривень х 840 днів = 205044, 00 грн. і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити суду, та відмінності, які існують в державах - учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (Проніна проти України, №63566/00, пр.23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 р.). Таким чином позовні вимоги [PERSON] , з урахуванням змін та уточнень, до Акціонерного товариства «Українська залізниця» підлягають задоволенню у повному обсязі. Разом з тим, у зв`язку з задоволенням позову та беручи до уваги те, що позивач [PERSON] на підставі Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, на підставі вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 2 351,29 грн. пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного і

Outcome: approved