Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-29 00:00:00

Позивач [PERSON] обласне комунально виробниче підприємство теплового господарства «Полтаватеплоенерго» звернулося до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання в сумі 11724,71 грн., посилаючись на те, що відповідачі є споживачами послуг, які надаються позивачем за адресою [ADDRESS]. В зв'язку з тим, що вони своєчасно не вносять плату за надані послуги утворилась заборгованість у зазначеному розмірі. Просять стягнути суму заборгованості 11724,71 грн. та судові витрати 243,60 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив суд його задовольнити. Представник відповідачів в задоволені позовних вимог просила відмовити, оскільки позивачем пропущено строк позовної давності. Також представник відповідачів пояснила суду, що [PERSON] не проживає та не зареєстрований за адресою [INFO], отже є неналежним відповідачем по даній справі. Суд заслухавши сторони та дослідивши докази у справі приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 67 ЖК України плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. Статтями 64, 68 ЖК України передбачено обовязок відповідачів своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Статтею 162 ЖК України передбачено обовязок особи, як власника квартири, своєчасно вносити плату за комунальні послуги. Відповідно до ст. 322 ЦК України власник зобовязаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено законом або договором. Відповідно до ст.11 Цивільного кодексу України цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. В ході судового розгляду справи встановлено, що договір між сторонами в письмовій формі не укладався, але позивач не припиняв надання послуг відповідачам, а вони в свою чергу не відмовлялись від їх отримання. Таким чином між сторонами виникли цивільноправові відносини. Відповідно до ст. .205 ЦК України правочин, для якого не встановлена обовязкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. В окремих випадках воля сторони до вчинення правочину може виражатись її мовчанням. Судом встановлено, що відповідачі проживають за адресою: м. Полтава, Латишева 15, кв. 36 та користуються послугами з теплопостачання, але оплату за послуги вносять частково, заборгованість по даній квартирі утворилась за період з 01.08.2009 року по 01.02.2015 року у суму 8769,96 грн., що підтверджується розрахунком. Згідно свідоцтва про право власності від 28.12.1998 року власниками квартири [ADDRESS] є [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Отже, суд приходить до висновку, що заперечення представника відповідача про те, що [PERSON] є неналежним відповідачем по даній справі, оскільки не проживає в даній квартирі не можуть бути прийняті до уваги, оскільки він власник квартири та зобовязаний нести витрати по її утриманню. Отже, позовні вимоги щодо стягнення боргу за послуги теплопостачання в сумі 8769,96 грн. з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягають до задоволення. Посилання представника відповідача про застосування строку позовної давності не підлягають до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що заборгованість за послуги теплопостачання виникла з серпня 2009 року. З ухвали колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Полтавської області від 30.04.2014 року вбачається, що 15.05.2012 року [PERSON] обласне комунальне виробниче підприємство теплового господарства "Полтаватеплоенерго" звернулись до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за послуги теплопостачання з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Відповідно ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позивачем заява про видачу судового наказу подана в межах трьохрічного строку. При вирішенні питання щодо стягнення 3 % річних та розрахованої суми інфляції суд виходить з наступного. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки визначаються Законом України Про житлово-комунальні послуги. Відповідно до ст. 32 Закону України Про житлово-комунальні послуги плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору, розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Нормою статті 67 ЖК України передбачено, що плата за комунальні послуги береться за затвердженими в установленому порядку тарифами. За нормами ст. 68 ЖК України, ст. 20 Закону України Про житлово-комунальні послуги споживач зобов'язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник у разі прострочення виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Пунктом 10 ч. 3 ст. 20 Закону України Про житлово-комунальні послуги встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Така ж відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за надання послуг з теплопостачання встановлена у п. 23 Правил та п. 20 Типового договору про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 21 липня 2005 року № 630. Разом з тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених ст. 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно з ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом ч. 1 ст. 901, ч. 1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, у якому, серед інших прав і обов'язків сторін на боржника покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово - комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (ч. 1 ст. 509 ЦК України) вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, виходячи з юридичної природи правовідносин сторін як грошових зобов'язань, на них поширюється дія ч. 2 ст. 625 ЦК України, як спеціальний вид цивільно-правової відповідальності за прострочення виконання зобов'язання. Закріплена в п. 10 ч. 3 ст. 20 Закону України Про житлово-комунальні послуги правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених у ч. 2 ст. 625 ЦК України. На підставі викладеного суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача індексу інфляції в сумі 2269,46 гривень та 3% річних в сумі 685,29 грн. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому з відповідачів на користь позивача слід стягнути понесені судові витрати в сумі 243,60 грн. судового збору тобто по 60,90 гривень з кожного.

Outcome: approved