Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-07 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернувся до суду з позовом до Печенізької селищної ради про визнання права на земельну частку (пай). В позові просив визнати за ним право на земельну частку (пай), яка належала [PERSON] на підставі Сертифікату ХР №0125593, виданого 15 липня 1998 року на підставі рішення Печенізької райдержадміністрації від 29 квітня 1998 року №137 та перебувала у колективній власності КСП «Жовтневий». Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 16 лютого 2021 року, в даній справі, відкрито провадження та призначено проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Печенізького районного суду Харківської області від 30 березня 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу за даним позовом до розгляду по суті в cудовому засіданні в приміщенні суду. Позивач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату та час розгляду справи, про причини неявки суду не повідомив. Представник позивача, адвокат Пекареніна Орися Миколаївна, в судове засідання не з`явилася, надала до суду клопотання про слухання справи за відсутності Позивача та його Представника, позов підтримала та просила суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача\~- Печенізької селищної\~ради, в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про слухання справи без їх участі. Дослідивши письмові матеріали справи, зібрані докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. До такого висновку суд прийшов виходячи з наступного. Згідно ч.3\~ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Під час розгляду справи судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У січні 2001 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу права на земельну частку (пай), яка належала останній на підставі сертифікату ХР №0125593, виданого 15 липня 1998 року на підставі рішення Печенізької райдержадміністрації від 29 квітня 1998 року №137 та перебувала у колективній власності КСП «Жовтневий». ( аркуш 66). [PERSON] передала [PERSON] Оригінал Сертифікату на земельну частку (пай) ХР №0125593, а [PERSON] передав їй кошти.( аркуш 9). Після цього, [PERSON] користувався землею та обробляє її уже протягом 20 років. Правовідносини, які є предметом даного спору, виникли до набрання чинності ЦК України, відтак регулюються відповідними положеннями Цивільного кодексу\~УРСР в редакції 1963 року (далі ЦК УРСР). Зобов`язання виникають з договору або інших підстав, зазначених у статті 4 ЦК УРСР. Визначення поняття "угода" надане в ст. 41 ЦК УРСР, згідно з якою угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Відповідно до ст. 42 ЦК УРСР угоди можуть укладатись усно або в письмовій формі (простій чи нотаріальній). Угода, для якої законом не встановлена певна форма, вважається також укладеною, якщо з поведінки особи видно її волю укласти угоду. Згідно ст. 43 ЦК УРСР угоди, що виконуються під час їх укладення, можуть укладатись усно, якщо інше не встановлено законодавством Союзу РСР і Української РСР. Згідно із ст. 128 ЦК УРСР право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР договір вважається укладеним, коли між сторонами в потрібній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Згідно зі ст. 224 ЦК УРСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. [PERSON] та [PERSON] виконані повністю зобов`язання за вказаною угодою, що підтверджується наявністю Договору купівлі-продажу земельної частки (паю). [PERSON] придбав право на земельну частку (пай) розміром 9,11 в умовних кадастрових гектарах у [PERSON] відповідно до діючого на той час законодавства, а саме: Указу Президента України №666/94 від 10.11.1994 року «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», ст. 3 якого визначала, що право на земельну частку (пай) може бути обєктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування застави. Відповідно до ст. 6 ЗК України (в редакції що діяла на момент виникнення правовідносин) громадяни України набувають права власності на земельні ділянки у разі: купівлі-продажу, дарування, та обміну. Відповідно до чинного на час виникнення спірних правовідносин Порядку посвідчення договорів відчуження земельних ділянок, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України та Державного комітету України по земельних ресурсах №14/5/48 від 06.06.1996 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 24.06.1996 року за №324/1349 (втратив чинність на підставі наказу Міністерства юстиції України №84/5/232 від 08.08.2005 року) - громадяни мають право продавати або іншими способами відчужувати (заповідати, дарувати, обмінювати) без зміни цільового призначення земельні ділянки, а також право на земельну частку (пай), посвідчене сертифікатом (п.2.2.); договір відчуження земельної ділянки посвідчується в нотаріальному порядку (п.2.3.). За таких обставин, після передачі Позивачем коштів за куплене право на земельну частку (пай) продавцю та передачі продавцем, [PERSON] Позивачу сертифікату на право на земельну частку (пай), на підставі ст. ст. 224-225 ЦК УРСР (в ред.1963р.), які діяли на час домовленостей і існуючих правовідносин між сторонами, відбулося повне виконання договору купівлі-продажу права на земельну частку (пай), розміром 9,11 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі, яка перебуває у колективній власності КСП «Жовтневий». Відповідно до ч. 2 ст. 47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. З наведеного вбачається, що сторонами за договором купівлі- продажу фактично виконані всі умови договору, але не відбулося нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу. Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок виділення в натурі /на місцевості/ земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Відповідно до статті 2 вищезазначеного закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай) також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Стаття 41 Конституції України передбачає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень Цивільного кодексу України, фізична особа має право мати у своїй власності будь-яке майно, яке вона придбала внаслідок правочинів не заборонених законом. Право власності на землю гарантується Конституцією України, яке набувається та здійснюється відповідно до чинного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України, кожен має право на захист своїх прав та законних інтересів, зокрема шляхом визнання відповідного права судом. Однак,\~Позивач не\~може в\~повній мірі\~реалізувати свої\~права,\~як власника\~земельної ділянки,\~оскільки не\~має змоги\~замовити технічну\~документацію на\~землю та\~належним чином\~зареєструвати право\~власності на\~землю. Оскільки зараз закон вимагає державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, то у Позивача виникають проблеми щодо вільного володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини (рішення від 23 вересня 1982 року в справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції», рішення від 21 лютого 1986 року в справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства») положення статті 1 Першого протоколу містить три правила: перше правило має загальний характер і проголошує принцип мирного володіння майном; друге - стосується позбавлення майна і визначає певні умови для визнання правомірним втручання у право на мирне володіння майном; третє - визнає за державами право контролювати використання майна за наявності певних умов для цього. Зазначені правила не застосовуються окремо, вони мають тлумачитися у світлі загального принципу першого правила, але друге та третє правило стосуються трьох найважливіших суверенних повноважень держави: права вилучати власність у суспільних інтересах, регулювати використання власності та встановлювати систему оподаткування. Згідно зі ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відтак, суд, проаналізувавши та оцінивши кожний аргумент, наведений учасниками у письмових доказах, констатує той факт, що Позивачем надано належні, достовірні, достатні та допустимі докази на підтвердження своїх позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved