Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 12 лютого 2015 року звернулась до Кодимського районного суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] втратившим право користування належним їй жилим будинком. В судовому засіданні позивач пояснила, що з 15 листопада 2011 по 19 червня 2014 р.р. перебувала з відповідачем у шлюбі. 29 жовтня 2013 року за кошти своїх батьків придбала будинок [ADDRESS]. 15 лютого 2014 року у вказаному будинку зареєструвала відповідача [PERSON], який жодного дня в ньому не проживав, тому відповідно до ст.405 ЦК України втратив право користуванням ним. З цих підстав просила свій позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] визнав та пояснив, що дійсно спірний будинок придбаний за кошти батьків позивача і до цього будинку він не має жодного відношення. В будинку лише був зареєстрований, але жодного дня в ньому не проживав. У зв'язку з цим проти задоволення позовних вимог позивача не заперечував. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази та матеріали цивільної справи, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону і не порушує прав і інтересів сторін та третіх осіб, відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] з 15 листопада 2011 року по 19 червня 2014 року перебували у шлюбі, зареєстрованому органом ДРАЦС. 29 жовтня 2013 року позивач [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу придбала жилий будинок [ADDRESS]. Право власності позивача на зазначений будинок підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав власності [NUMBER] від 29 жовтня 2013 року. 15 лютого 2015 року у спірному будинку зареєструвались позивач та відповідач. Статтею 156 ЖК Української РСР та ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч.4 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч.2 ст.64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Судом на підставі свідчень позивача та відповідача, а також акту обстеження матеріально-побутових умов проживання від 06 лютого 2015 року встановлено, що відповідач більше року у будинку позивача не проживає. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Окрім цього, відповідно до ст.107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання - повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо (абзац 3 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року №2). Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності її понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] в належному позивачеві будинку без поважних причин не проживає більше року, з заявою про продовження цього строку не звертався, припинив подружні відносини з позивачем після чого вибув проживати до іншого житла, тому після спливу цього строку втратив право користування вказаним жилим приміщенням, що він сам в судовому засідання і визнав. Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року N1382-IV, реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Стаття 7 цього закону встановлює, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, рішення суду про визнання втратившою право користування житлом, свідоцтва про смерть. Таким чином, рішення суду про визнання особи втратившою право користування житлом відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для зняття цієї особи з реєстраційного обліку. У зв'язку з цим, позовні вимоги позивача [PERSON] є обґрунтованим та підлягають задоволенню. Окрім цього, відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких ст.79 ЦПК відносить судовий збір, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений позивачем судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. (квитанція №104 від 09 лютого 2015 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved