Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача [PERSON] про визнання права власності на житло за набувальною давністю, у якому просить суд визнати за собою право власності на житловий будинок, розташованого за адресою: [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що у грудні 2000 року на його тридцятиріччя його мати [PERSON] передала йому ключі від житлового будинку в [ADDRESS]. Зі слів матері вона придбала цей будинок для нього ще пів року тому, але чекала дня народження. При заселенні в будинок, вона вказала, що документи на будинок вона занесе пізніше. З тих пір (вже майже 18 років) він постійно проживає в цьому будинку: спочатку - сам, а з березня 2015 року - зі своєю дружиною [PERSON]. Весь цей час він сприймав цей будинок як свій: він двічі робив капітальний ремонт будинку, постійно виконував різні поточні ремонтні роботи, обробляв город, оплачував комунальні послуги і електроенергію (точніше, він передавав гроші матері, а вона оплачувала свої рахунки і його). [INFO], його мати померла, так і не передавши йому документи на будинок. А нещодавно (у вересні 2018 року) перебираючи старі папери матері, він знайшов договір купівлі-продажу його будинку від 16.05.2000 року та технічний паспорт на ім'я відповідача - [PERSON] В договорі була зазначена його адреса, завдяки якій йому і вдалося знайти відповідача. З розмови з ним зясувалося, що він був добре знайомий з його матір'ю, більше того у них були дуже теплі дружні стосунки. Також він розповів, що навесні 2000 року вона купила для сина (тобто для нього) будинок, але не хотіла відразу оформляти його на нього, так як готувала йому сюрприз до тридцятиріччя. На своє імя з якихось причин оформляти будинок вона теж не хотіла, тому вона і попросила оформити будинок на відповідача. Він не заперечував. Потім відносини між ними припинилися, а будинок так і залишився оформленим на нього. Також при зустрічі відповідач пояснив, що ніякого відношення до його будинку він не має окрім формального. Зазначені обставини вказують, що він добросовісно заволодів зазначеним житловим будинком та на протязі вже 18 років відкрито та безперервно їм володіє. Позивач [PERSON] та його представник за договором адвокат [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали в повному обсязі, наполягають на його задоволенні, з підстав викладених у позовній заяві. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову визнав, не заперечує проти його задоволення, додатково вказав, що дійсно знав матір позивача та дійсно вона подарувала позивачу [PERSON] житловий будинок за адресою: [ADDRESS]. Проте оформила документи на нього, так як хотіла зробити сюрприз сину на день народження, а потім вже хотіла переоформити документи саме на позивача [PERSON] Однак, не встигла цього зробити. Розглянувши заявлений позов, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Згідно ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. У грудні 2000 року мати позивача [PERSON], [PERSON] передала йому ключі від житлового будинку в [ADDRESS]. Оформити документи на право власності позивачу [PERSON] мати не встигла, так як померла [INFO], згідно копії свідоцтва про смерть [NUMBER] від 24.07.2008 року. Згідно копії договору купівлі-продажу серії АВК №513699 від 16.05.2000 року житлового будинку за адресою: [ADDRESS], покупцем даної нерухомості був відповідач [PERSON], проте у судовому засіданні було встановлено та не заперечувалося сторонами, що відповідач [PERSON] цим житловим будинком ніколи не користувався та претензій до позивача [PERSON] щодо даного житлового будинку він не має. З 2000 року позивач [PERSON] добросовісно, відкрито та безперервно володіє житловим будинком в [ADDRESS], та використовує його для власних потреб. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третястатті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина другастатті 344 ЦК). (п. 9 Постанови) Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови) Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови) Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови) Отже, враховуючи, що позивач добросовісно заволодів чужим майном і понад 18 років продовжує відкрито, безперервно користуватися житловим будинком за адресою: [ADDRESS], що належить відповідачу [PERSON], суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю.

Outcome: approved