Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у спілкуванні та вихованні дітей та визначення способів участі у їх вихованні, а також зобов`язання повернути дітей, в якому з урахуванням збільшення розміру позовних вимог просить визначити йому спосіб участі у вихованні малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у вигляді: - побачення кожної суботи кожного місяця з 10 до 18 години кожної неділі кожного місяця з 10 до 18 години; - визначити систематичні побачення батька і дітей у державні та релігійні святкові дні з 10 до 18 години; - побачення батька з дітьми у день народження обох дітей, тобто 05 листопада та 10 січня кожного року з 11 до 18 години; - побачення у будь-який інший час за попередньою домовленістю та спільною згодою між батьками; - надання батьку права забирати дітей особисто у встановлені для побачення дні та години, без сторонніх осіб з попереднім попередженням про це матері та повідомленням її про подальше місце перебування дітей. Зобов`язавши [PERSON] негайно повернути їх спільних дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] із-за кордону, де вони утримуються без відповідного дозволу та будь-якої правової підстави. Також просив стягнути з відповідача судові витрати по справі в розмірі 13344,70 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що з 04.03.2013 він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який 10.02.2020 рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області було розірвано. Від даного шлюбу у сторін є двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , яких відповідачка ще до розлучення, а саме в листопаді 2019 року, забрала з будинку та разом із ними зникла у невідомому напрямку. Починаючи з вказаного часу, колишня дружина чинить постійні перешкоди позивачу у спілкуванні та побаченнях з їх спільними дітьми, позбавляючи його, таким чином, права повноцінно приймати участь у житті дітей, сприяти духовному розвитку і вихованню, та забезпечувати їх всім необхідним. Відтак, з огляду на те, що в добровільному порядку вони з відповідачкою не дійшли згоди щодо участі у вихованні дітей, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав, як батька. В свою чергу, [PERSON] , не погоджуючись із заявленими позовними вимогами, звернулася до суду із відзивом на позовну заяву, в якому посилається на те, що позивач безпідставно звинувачує її у тому, що вона умисно створює перешкоди у його спілкуванні з дітьми. При цьому, з метою роз`яснення підстав її перебування з дітьми за межами України вказала, що причиною такого виїзду була термінова необхідність проходження діагностування та лікування їх спільної доньки через захворювання за межами України, про що позивачу було достовірно відомо ( його нотаріальна згода на виїзд відповідачки з дітьми була надана ним саме із цієї підстави). Особисто у неї немає жодного наміру перешкоджати позивачеві спілкуватися з дітьми у майбутньому, проте, на даний час, поки діти знаходяться за межами України таке спілкування можливе лише за допомогою технічних засобів зв`язку. При цьому підкреслила, що батько дітей вже декілька місяців поспіль з власної ініціативи припинив телефонувати дітям та підтримувати з ними зв`язок, хоча така можливість у нього була. Водночас, зауважила, що, на її думку, визначення порядку та способу виховання дітей батьком можливе лише з урахуванням обставин життя як дітей так і її, як матері, яка вимушена на даний час проживати за межами України. Лише за таких умов буде максимально забезпечений гармонійний розвиток їх спільних дітей. Не виключено, що після її повернення в Україну питання щодо участі батька у вихованні дітей буде вирішено у добровільному порядку. На думку відповідачки, обраний позивачем спосіб участі у вихованні дітей, є недоречним, оскільки суперечитиме інтересам дітей, порушуватиме її права, а також не зможе виконуватись позивачем, оскільки він значну частину свого життя теж проводить на заробітках за кордоном. Одночасно із поданням до суду відзиву на позовну заяву представник відповідача [PERSON] звернулася до суду із клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які позивач просить стягнути з відповідачки, оскільки заявлена сума витрат є неспівмірною з критеріями, встановленими приписами ч.4 ст. 137 ЦПК України. На відзив сторони відповідача представник позивача [PERSON] надав відповідь, у якій зазначає, що твердження останньої щодо відсутності перешкод з її боку у спілкуванні дітей з батьком є недостовірними, аргументуючи свої доводи неправомірною поведінкою [PERSON] під час виїзду за кордон з дітьми. Також звертає увагу суду на те, що твердження позивачки про те, що терміновий виїзд за кордон обумовлений необхідністю діагностування та лікування доньки, є необгрунтованими та жодним чином документально не підтвердженими. Додатково зазначив, що позивач абсолютно чітко розуміє та не заперечує проти того, що навіть в подальшому встановлений судом графік побачення з дітьми та спосіб участі батька в їх вихованні, повинен в практиці мирно та з взаємним порозумінням узгоджуватись між батьками саме за для інтересів обох як батьків, так і особливо дітей. На спростування зауважень представника відповідачки щодо розміру витрат на правову допомогу вказав, що при встановленні розміру гонорару враховувалася складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини, а тому клопотання про зменшення розміру зазначених витрат є необґрунтованим та не підлягає задоволенню. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав, викладених у заявах по суті справи, та просили їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, та просила у їх задоволенні відмовити у зв`язку з їх безпідставністю, стягнувши з позивача на користь відповідачки, понесені нею у справі витрати на правничу допомогу в розмірі 8100 грн. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] в ході судового провадження у вирішенні спору поклався на розсуд суду, при цьому підтримав висновок органу опіки та піклування Заставнівської РДА №01-39/21-1580 від 23.10.2020 «Про доцільність повернення дітей на територію України та недоцільність визначення способу участі батька [PERSON] у вихованні дітей [PERSON] та [PERSON] ». Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі в їх сукупності, вважає позов не обґрунтованим, отже таким, що не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Так, з оглянутих та досліджених в ході судового розгляду справи письмових доказів судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 04.03.2013 перебували у зареєстрованому шлюбі, який за рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 10.02.2020 було розірвано ( а.с.14-17). За час спільного проживання, як подружжя, в позивача [PERSON] спільно з відповідачем [PERSON] народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с.12-13). Після розірвання шлюбу батьків діти залишилися проживати з матір`ю. Як вбачається з довідки Веренчанської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №580 від 08.09.2020 матір [PERSON] , 1985 р.н., разом із дітьми: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , в [ADDRESS] , зареєстровані, але на даний час не проживають (а.с.58). В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] разом із дітьми [PERSON] та [PERSON] 10.06.2019 виїхали до Республіки Італія, де перебувають по даний час. До виїзду за кордон, постійним місцем проживання дітей була територія України. Наведені обставини визнані всіма учасниками справи, ними не оспорюються, а відтак в силу ч.1 ст. 82 ЦПК України є обставинами, що не підлягають доказуванню. Факт перетинання відповідачкою з дітьми державного кордону України підтверджується також повідомленням Львівського прикордонного загону Західного регіонального управління ДПСУ за вих. №23/14/88 від 28.12.2019 (а.с. 73) та повідомленням Державної прикордонної служби України № 0.184-28955/0/15-20-Вих від 11.11.2020 (а.с.98). Посилаючись на те, що відповідачка, перебуваючи за кордоном, створює йому перешкоди у спілкуванні з дітьми, позивач просить визначити йому спосіб участі у вихованні малолітніх дітей, в обраному ним вигляді, та зобов`язати відповідачку повернути дітей з-за кордону на територію України. Відповідно до ч. 2 ст. 2 СК України, сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання врегульовано Сімейним кодексом України. Так, згідно з ч. 6 ст. 7 СК України жінка та чоловік мають рівні права і обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Відповідно до ч. 7 ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України. Так, відповідно до положень ст. 1-3 Конвенції ООН "Про права дитини", в усіх діях щодо дітей першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом і з цією метою вживаються всі відповідні законодавчі і адміністративні заходи. Згідно приписів ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 151 СК України визначено, що батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Частиною 1 статті 152 СК України передбачено, що право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Згідно із ст. 153 СК України мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Відповідно до норм ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Положеннями статті 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Статтею 158 СК України також визначено порядок вирішення органом опіки та піклування спору щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї. Так, за заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. З наведеного слідує, що особа має право на попереднє звернення за захистом своїх прав та інтересів до органу опіки та піклування. При цьому звернення за захистом до органу опіки та піклування не позбавляє особу права на звернення до суду. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] перед зверненням до суду до органу опіки та піклування із заявою про визначення способу участі у вихованні дітей не звертався. Згідно із частинами першою, другою статті 159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема, якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною у присутності іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Відтак, правовий аналіз вказаних вище положень законодавства дає підстави для висновку, що участь суду при вирішенні питання щодо способу участі батька у вихованні дітей є необхідною у випадку наявності перешкод у спілкуванні з дитиною та її вихованні, яка створюється одним з батьків іншому. В ході чого суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до приписів ч.4 ст. 19 СК України під час розгляду судом категорій справ, зокрема, спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Участь органів опіки та піклування у даній справі обумовлена в першу чергу інтересами дітей, та необхідністю проведення обстеження умов проживання як батька, так і матері, та дачі свого висновку щодо рекомендацій та доцільності визначення способу участі одного з батьків у вихованні дітей. Так, проведеним посадовими особами служби у справах дітей обстеженням матеріально-побутових умов проживання [PERSON] , наслідки якого зафіксовано у акті від 04.09.2020, встановлено, що позивач проживає разом зі своїми батьками у їх житловому будинку, за адресою: [ADDRESS] , де створені усі необхідні житлово-побутові умови для проживання та розвитку дітей. Зі слів соціального працівника та батьків [PERSON] матір [PERSON] разом з дітьми перебуває за межами України (а.с.57). Згідно Висновку Заставнівської РДА № 01-39/1580 від 23.10.2020 «Про доцільність повернення дітей на територію України та недоцільність визначення способу участі батька [PERSON] у вихованні дітей [PERSON] та [PERSON] », який був підтриманий в судовому засіданні представником третьої особи [PERSON] , орган опіки та піклування при районній державній адміністрації з урахуванням того, що малолітні діти [PERSON] та [PERSON] на даний час не проживають по місцю реєстрації та точне місцезнаходження їх невідоме, вважає за недоцільне визначити спосіб участі батька [PERSON] у вихованні дітей, проте з метою захисту прав та законних інтересів дітей вважає доцільним їх повернення на територію України (а.с.80). З наведеного слідує, що Заставнівською РДА, як органом опіки і піклування, з об`єктивних причин не досліджувалися всі обставини, що стосуються конфлікту в сім`ї сторін, а тому у органу відсутня можливість надати обґрунтований висновок щодо способу участі батька у вихованні дітей, який б відповідав інтересам малолітніх дітей. В той же час, на думку органу опіки та піклування, першочерговим у вирішенні даного спору є необхідність повернення дітей на Україну для якнайкращого забезпечення їх інтересів. Як встановлено судом, переміщення дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , за кордон відбулося на підставі нотаріально посвідченої заяви від 06.06.2019, якою позивач надав згоду на тимчасову їх поїздку за кордон до Туреччини, Польщі, Чехії, Норвегії та інших країн Європейського союзу в період з 10.06.2019 по 10.06.2020 у супроводі матері [PERSON] з обов`язковим поверненням дітей до постійного місця проживання по закінченню строку перебування за кордоном (а.с.100). Згідно листа адміністрації Державної прикордонної служби України від 11.11.2020 малолітні [PERSON] та [PERSON] перетнули державний кордон України 08.08.2019. Відомості щодо їх повернення на територію України у базі даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України» відсутні. Законна підстава для перетинання кордону дітьми - згода батька (а.с.98). Станом на день виїзду відповідачки з дитиною з України до Італійської Республіки будь - яких судових рішень, які набули законної сили в Україні та які б встановлювали опікунство чи піклування над малолітніми [PERSON] та [PERSON] , не було. Спростовуючи наявність законної підстави для перетинання дітьми кордону у вищевказаний час, позивач посилається на те, що відповідачкою без належної його на те згоди, у оформленій ним попередньо заяві про надання згоди щодо вивезення дітей за кордон від 06.06.2019 було завідомо підроблено строк виїзду за кордон, а саме з «01.10.2019 по 01.10.2020» на «10.06.2019 по 10.06.2020». На підтвердження наведених обставин стороною позивача надано суду примірник нотаріально посвідченої заяви від 06.06.2019 про надання батьком згоди щодо вивезення дітей за кордон в період з 01.10.2019 по 01.10.2020 (а.с. 71), а також копії листів Чернівецького та Львівського прикордонних загонів Державної прикордонної служби України №23/Д-116 від 21.11.2019 та № 23/14/88 від 28.12.2019, які були надіслані позивачу у відповідь на його звернення щодо отримання інформації про перебування дитини за кордоном (а.с. 72-73). Також судом досліджено примірник нотаріально посвідченої заяви від 06.06.2019 про надання батьком згоди щодо вивезення дітей за кордон в період з 10.06.2019 по 10.06.2020 (а.с. 100), наданий стороною відповідача. З огляду на наведене, з досліджених судом доказів встановлено, що заява про надання згоди щодо вивезення дітей за кордон від 06.06.2019, на підставі якої діти 08.08.2019 перетнули межі України, містить виправлення в частині зазначення дозволеного батьком строку перебування дітьми закордоном, а саме з «01.10.2019 по 01.10.2020» на «10.06.2019 по 10.06.2020», які засвідчені посвідчувальним написом нотаріуса. При цьому, належних та допустимих доказів, які б свідчили про недійсність вищевказаної нотаріальної дії на час розгляду даної справи, позивачем не надано, а тому суд не вправі аналізувати чи піддавати сумніву чинність вищевказаної заяви від 06.06.2019. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що встановлені в ході судового розгляду обставини в їх сукупності дають підстави вважати, що переміщення дітей сторін за межі України відбулося у передбаченому законом порядку в супроводі матері на підставі чинної заяви - дозволу батька [PERSON] від 06.06.2019. В той же час, судом встановлено, що після закінчення визначеного у вказаній заяві строку перебування дітей за кордоном, а саме 10.06.2020, відповідачка не повернула їх до місця проживання на територію України, що, в свою чергу, зі слів позивача, створює йому перешкоди у спілкуванні з дітьми. Бажаючи реалізувати своє право на спілкування з дітьми та на участь у їх вихованні, позивач збільшив розмір позовних вимог, заявивши 26.10.2020 вимогу про зобов`язання відповідачки негайно повернути їх спільних дітей із-за кордону на територію України, мотивуючи тим, що їх назаконне утримування за межами України порушує його права піклування. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 3-4 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. В даному випадку позивач звернувся до суду за захистом свого права, як батька, на спілкування з дітьми та на участь у їх вихованні, обравши, зокрема, спосіб захисту у вигляді повернення дітей на територію України. В якості обґрунтування правових підстав позову [PERSON] посилається на те, що з дня народження, малолітні доньки [PERSON] та [PERSON] постійно проживали на території України, а саме до 08.08.2019, після чого відповідачка разом з дітьми виїхала до Італійської Республіки, де протиправно утримує дітей по даний час. Відповідно до частини першої статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. З метою запровадження міжнародно-правового механізму мирного та впорядкованого повернення дітей, яких незаконно вивезено або які незаконно утримуються була розроблена і підписана Конвенція про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей від 25.10.1980 (далі по тексту - Гаазька Конвенція, Конвенція). Ця Конвенція набула чинності для України з 01.09.2006 та є складовою її правової системи згідно зі статтею 9 Конституції України. Для України стороною цієї Конвенції вважається держава, що визнала приєднання України до Гаазької Конвенції або приєднання якої до Конвенції визнано Україною відповідно до ст. 38 Гаазької Конвенції. Відповідно до норм міжнародного права у відносинах між нашою країною та іншими державами може бути визначено іншу дату чинності Гаазької Конвенції. Наприклад, у відносинах між Україною та Італією вона чинна з 01.03.2007. Головними цілями Конвенції, виходячи з преамбули та її положень, є забезпечення негайного повернення дітей до держав їхнього постійного місця проживання та захист від шкідливих наслідків їх незаконного переміщення до інших держав або незаконного утримування. Переміщення у розумінні Конвенції 1980 р. вважається незаконним, коли є вивезення закордон або неповернення з-за кордону дитини, якщо порушуються права піклування про дитину, які належать заявнику. Відповідно до ст. 4 Конвенції, Конвенція застосовується до будь-якої дитини, яка постійно проживала в Договірній державі безпосередньо перед вчиненням акта порушення прав піклування або доступу. Застосування Конвенції припиняється, коли дитина досягає віку 16 років. Слід зазначити, що цілі Конвенції досягаються шляхом співпраці компетентних органів в Державах-учасницях. В Україні Центральним органом для виконання передбачених Конвенцією функцій щодо повернення прав дитини та міжнародного співробітництва покладено на Міністерство юстиції України, яке здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні управління юстиції. Основна діяльність по виконанню функцій відповідно до Конвенції покладається на Міністерство юстиції України, яке має вживати заходів, спрямованих на те, щоб надати сприяння заявнику в розгляді та прийнятті рішення щодо чотирьох категорій заяв відповідно до Конвенції, а саме: про сприяння поверненню дитини до України, про сприяння поверненню дитини з України до іноземної держави, про забезпечення реалізації права доступу до дитини, яка постійно проживає за кордоном, а також про забезпечення реалізації права доступу до дитини, яка постійно проживає в Україні. Також Конвенція дозволяє заінтересованій особі звернутися на її підставі безпосередньо до суду або компетентного адміністративного органу будь - якої договірної держави, не залучаючи Центральні органи. Разом з тим, слід зазначити, що Міністерство юстиції України як Центральний уповноважений орган відповідно до своїх повноважень лише сприяє пошуку дитини, створює необхідні передумови для її повернення. Якщо питання щодо повернення дитини не вдається вирішити шляхом перемовин у добровільному порядку, то відповідно до Конвенції тільки суди тієї держави, де перебуває дитина, наділені правом остаточно вирішувати питання повернення дитини або відмовити в її поверненні. Функції та механізм взаємодії залучених до виконання Конвенції органів виконавчої влади визначається Порядком виконання на території України Конвенції про цивільно-правові аспекти міжнародного викрадення дітей, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 10 липня 2006 року №952 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 2 вересня 2010 року №795). Як встановлено в судовому засіданні, позивач, звертаючись до суду із вимогою про повернення дітей на територію України, попередньо звернувся з аналогічною вимогою до Міністерства юстиції України, яке відповідно до Гаазької конвенції є Центральним органом, на якого покладено виконання, передбачених Конвенцією, функцій щодо повернення прав дитини та міжнародного співробітництва. Вказане підтверджується листом - відповіддю Міністерства юстиції України від 03.11.2020 на звернення [PERSON] від 14.10.2020, який міститься в матеріалах справи (а.с.105). Із змісту даного листа вбачається, що Міністерство юстиції України, розглянувши звернення [PERSON] про сприяння поверненню дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] з Італійської Республіки в Україну, надало йому рекомендації щодо подальших дій в такій ситуації, зокрема, роз`яснило подальший порядок звернення до Міністерства юстиції України із заявою про забезпечення реалізації права доступу до дітей у відповідності до приписів ст. 21 Гаазької Конвенції 1980 року, одночасно надіславши йому для зразка формуляри заяви і довіреності та довідкову інформацію щодо заповнення вищевказаної заяви. Після отримання вищевказаної заяви з додатками Міністерство юстиції України спрямовує документи до Центрального органу Італійської Республіки для розгляду та вжиття заходів відповідно до Конвенції 1980 року. Зі слів представника позивача матеріали для скерування до Міністерства юстиції України відповідно до встановленого Порядку для застосування положень Гаазької конвенції на час розгляду даної справи в судовому органі держави, а саме України, яка була місцем постійного проживання дітей позивача до їх виїзду за кордон, перебувають на стадії перекладу на італійську мову. Відповідно до ст. 12 Конвенції якщо дитина незаконно переміщена або утримується так, як це передбачено статтею 3, і на дату початку процедур у судовому або адміністративному органі тієї Договірної держави, де знаходиться дитина, минуло менше одного року з дати незаконного переміщення або утримування, відповідний орган видає розпорядження про негайне повернення дитини. Судовий і адміністративний орган, навіть у тих випадках, коли процедури розпочаті після сплину річного терміну, про який йдеться в попередньому пункті, також видає розпорядження про повернення дитини, якщо тільки немає даних про те, що дитина вже прижилася у своєму новому середовищі. Якщо судовий або адміністративний орган в запитуваній державі має підстави вважати, що дитина була переміщена до іншої держави, він може зупинити процедури або відмовити в прийнятті заяви про повернення дитини. Відтак, оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту прав, суд враховує те, що згідно встановлених обставин справи малолітні [PERSON] та [PERSON] , починаючи з 08.08.2019 по даний час, проживають разом із матір`ю [PERSON] на території Італійської Республіки, яка в свою чергу, відповідно до змісту Конвенції, є Державою, на території якої знаходяться діти. Приймаючи до уваги все вищевикладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] з метою вирішення питання щодо повернення його дітей з-за кордону звернувся до суду, який в розрізі положень Гаазької конвенції не наділений правом вирішувати даний спір. Одночасно, суд вважає за доречне також звернути увагу на те, що стаття 16 Гаазької конвенції забороняє вирішувати по суті спір щодо піклування про дитину або визначення її місця проживання, поки не буде визначено, що дитина не повинна бути повернута відповідно до цієї Конвенції. Згідно із ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як свідчить зміст позовної заяви, яка є предметом розгляду у даній справі, позивач з позовною вимогою про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми до суду не звертався. За таких обставин, суд позбавлений права самостійно вийти за межі заявлених позовних вимог. Відтак, проаналізувавши вищенаведені норми законодавства та встановлені обставини у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимога позивача щодо визначення способу його участі у вихованні дітей є передчасною, а тому у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити повністю. У зв`язку з тим, що суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України підстав для відшкодування позивачу судового збору та витрат на професійну правничу допомогу немає. Поряд з цим, вирішуючи питання наявності правових підстав для стягнення з позивача на користь відповідачки понесених нею у справі витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини 3 статті 2 зазначеного Кодексу ). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості: ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. За положеннями статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» від 05 липня 2012 року № 5076-VI гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми компенсації витрат, понесених на професійну правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченому адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціні позову та (або) значенню справи. Згідно роз`яснень Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014р. № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України», від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України», від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України», від 30 березня 2004 року у справі «Меріт проти України», заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. Як вбачається з матеріалів справи професійна правнича допомога у даній справі надавалася відповідачці адвокатом Мельник С.Г. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю від 28.07.2006 № 303, ордер серії ЧЦ №39649 від 15.09.2020) (а.с.47-48). Згідно з Актом здачі-приймання виконаних робіт від 18.01.2021 загальна тривалість часу, протягом якого здійснювалася правова допомога клієнту у формі надання послуг, становить 5 год., відповідно загальна вартість наданих послуг, становить 8100 грн (а.с.133-133). Задовольняючи вимоги відповідачки про стягнення з позивача витрат на правничу допомогу в розмірі 8100 грн., суд виходить з того, що представником відповідачки надано детальний розрахунок стосовно наданих юридичних послуг відповідно до умов укладеного договору про надання правничої допомоги, а стороною позивача, в свою чергу, не надано доказів, які б спростовували, що зазначені стороною відповідача витрати не є співмірними зі складністю справи, виконаними адвокатом роботами, часом, витраченим адвокатом на їх виконання, обсягом наданих послуг, ціною позову або значенням справи для сторін. На підставі наведеного,

Outcome: approved