Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом до відповідача [PERSON], в якому просить визнати його особистою приватною власністю будинок [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що з 27 грудня 1997 року перебував у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 26 січня 2015 року шлюб було розірвано на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя. Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] З листопада 2014 року шлюбні стосунки були припинені. В період шлюбу 03 грудня 2007 року за договором купівлі-продажу позивачем був придбаний будинок [ADDRESS]. Вказаний будинок був придбаний за кошти, які були отримані від продажу квартири, що була передана раніше матір'ю позивача на підставі договору дарування. Крім цього, 03 грудня 2007 року позивачем був укладений кредитний договір, згідно якого позивач отримав грошові кошти в розмірі 65 000,00 грн. на придбання вказаного житлового будинку [ADDRESS]. Згідно з іпотечним договором вказаний будинок знаходиться в заставі в ПАТ «УКРСИББАНК» до повного виконання умов кредитного договору. Після розірвання шлюбу з відповідачем кредитні зобов'язання за договором позивач виконує за свої особисті кошти. Відповідач зобов'язань не несе. На сьогоднішній день в будинку [ADDRESS] проживає позивач із своїм неповнолітнім сином, а відповідач з жовтня 2014 року виїхав за межі міста Маріуполя та в будинку не проживає. Після розірвання шлюбу сторони добровільно поділили рухоме майно та претензій на будинок відповідач не мав. Позивач вважає, що будинок [ADDRESS] був придбаний в період шлюбу, однак за його особисті кошти, тому є його особистою приватною власністю. Позивач в судове засідання не з'явився, надіслав заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач, будучи своєчасно та належним чином повідомленим про час і місце слухання справи, у судове засідання не прибув з невідомих причин, тому за наявності письмової згоди позивача суд вважає можливим постановити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Згідно із статтею 169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів. Представник третьої особи Публічне акціонерне товариство «УКРСИББАНК» в судове засідання не з'явився, надіслав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив розглянути справу за його відсутності. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. 27 грудня 1997 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується відповідним записом в паспорті позивача та не заперечується ним (а.с.5). Відповідно до рішення Іллічівського районного суду м.Маріуполя Донецької області від 26 січня 2015 року шлюб, укладений між [PERSON] та [PERSON] 27 грудня 1997 року, було розірвано за позовом [PERSON] (а.с. 6). Згідно з нотаріальним договором купівлі-продажу від 03 грудня 2007 року, посвідченим приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], [PERSON] придбав у власність жилий будинок за адресою: [ADDRESS] (а.с.7). Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Маріупольським бюро технічної інвентаризації 13.12.2007 року, №17047909 право власності на будинок було зареєстровано за позивачем у встановленому законом порядку (а.с. 13). Згідно з пунктом 9 вказаного договору купівлі-продажу продаж зазначеного будинку був проведений за 151500,00 грн., що є еквівалентом 30 000,00 доларів США, з яких 86 500,00 грн. сплачені покупцем продавцю під час підписання цього договору, а решта у сумі 65 000,00 мали бути сплачені покупцем продавцю не пізніше 19:00 години 03.12.2007 року. З метою придбання вищевказаного будинку та передачі грошей продавцю для остаточного розрахунку покупець одночасно мав укласти кредитний договір з АКІБ УкрСиббанк на суму 65 000,00 грн. з передачею цього будинку в іпотеку АКІБ УкрСиббанк. 03 грудня 2007 року між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» був укладений договір про надання споживчого кредиту №11261612000 від 03 грудня 2007 року, за умовами якого (пункт 1.4) позивач отримав кредитні кошти в сумі 65 000,00 грн. для придбання жилого будинку за адресою [ADDRESS] (а.с. 8). Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи цю норму права (статтю 60 СК України) та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1)час набуття такого майна; 2)кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3)мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 25.11.2015 року № 6-2333цс15, яка відповідно до ст. 360-7 Цивільного процесуального кодексу України (далі за текстом ЦПК України) є обов'язковою для застосування судами України. За змістом цієї норми, як вже зазначалось вище, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен встановити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Аналізуючи наведені норми СК України щодо визнання майна таким, що набуто за особисті кошти одного із подружжя, під поняттям «особисті кошти» законодавець має на увазі кошти, які були набуті до шлюбу, або одержані під час шлюбу за реалізоване майно, яке належало подружжю до шлюбу, одержані за договором дарування, одержані в порядку спадкування. З огляду на вказані положення відповідно до ч.3 ст.10 ЦПК України позивач має довести, що спірне майно було придбане за рахунок саме його особистих коштів тим самим спростувати матеріально-правову презумпцію спільності майна, придбаного в період шлюбу. Натомість інший з подружжя має довести, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя, оскільки за наявності цих фактів майно буде вважатися спільною сумісною власністю. Так, відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Так, на підтвердження доведеності своїх позовних вимог [PERSON] посилається на той факт, що спірний будинок був придбаний за рахунок коштів, отриманих від продажу його особистого майна, а саме квартири, раніше отриманої в дар від своєї матері, а також за рахунок кредитних коштів, повернення яких здійснюється позивачем самостійно. Перевіряючи вказані доводи позивача та представлені в обґрунтування цього докази, судом встановлено, що 30 квітня 1999 року, був укладений договір дарування квартири, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Апалько М.Ю. За яким [PERSON] подарила [PERSON] квартиру, що розташована за адресою [ADDRESS]. Згідно з пунктом 2 частини 1 статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування. Отже квартира, що була отримана позивачем в дар належить йому на праві особистої приватної власності, а всі кошти від її подальшої реалізації належать виключно позивачу, не є спільною сумісної власністю та не відносяться до спільного бюджету сім'ї. Також суд відзначає, що в день укладення договору купівлі-продажу спірного будинку 03 грудня 2007 року позивачем одночасно було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON], згідно якого [PERSON] продав належну йому на праві особистої власності квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 37). З урахування того, що обидві угоди з продажу власної квартири позивача та придбання спірного будинку відбувалися в один і той самий день та у одного нотаріуса, тому очевидним є факт внесення [PERSON] всіх особистих коштів, отриманих ним від реалізації квартири, в рахунок придбання будинку. Тобто придбання спірного будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], відбулось за рахунок особистих коштів позивача, отриманих ним від продажу особистої приватної власності. Крім того, придбання спірного будинку відбулось частково за рахунок кредитних коштів, які за своїм призначенням повністю призначалися для купівлі будинку, що підтверджується умовами кредитного договору та відображено в договорі купівлі-продажу будинку. Пункти 23-24 постанови Пленуму ВСУ "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 р. № 11 роз'яснюють, що при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї. Укладення кредитного договору від 03 грудня 2007 року та отримані за ним грошові кошти, з огляду на їх мету, були витрачені в інтересах сім'ї. У зв'язку із цим обов'язок з повернення кредиту, отриманого і використаного в інтересах сім'ї, лежав на кожному з подружжя як солідарних боржниках, а тому витрати одного з подружжя за рахунок власних коштів на погашення їх спільного боргу підлягають врахуванню при поділі майна та визначені його правового статусу як особистої приватної власності. Крім того слід зауважити, що борги одного з подружжя та майно придбане за рахунок залучених коштів можуть вважатися спільною сумісною власністю лише за умови, якщо буде встановлена участь обох з подружжя в поверненні боргу. Натомість з наявних в справі доказів вбачається, що позивач з січня 1997 року по теперішній час працює слюсарем-ремонтником з ремонту металургійного устаткування 5 розряду на ПрАТ «ММК ім.Ілліча» та отримує заробітну плату, що підтверджується довідкою від 06 липня 2016 року. Спільна дитина від шлюбу [PERSON] проживає разом із позивачем. Після розірвання шлюбу позивач самостійно вносить грошові кошти та несе витрати на погашення кредитних зобов'язань, які призначалися для купівлі спірного будинку, що підтверджується наявними в матеріалах справи банківськими квитанціями. Відповідач натомість до суду не з'явився та не представив до суду доказів його спільної фінансової участі в придбанні будинку або внесення коштів до спільного сімейного бюджету, за рахунок якого був придбаний спірний будинок, або ж спільної участі в погашенні боргів подружжя за кредитним договором від 03 грудня 2007 року. Також згідно з листом Іллічівського відділення Маріупольської ОДПІ від 22.06.2016 року відсутня інформація про офіційні доходи [PERSON], що свідчить про неможливість фінансової участі відповідача в спільному погашені боргу або витратах при купівлі спірного будинку в період шлюбу (а.с.41). За таких обставин окрім факту придбання спірного будинку в період шлюбу інших обов'язкових умов для визнання майна спільною сумісною власністю, таких як спільна фінансова (грошова) участь або спільна праця подружжя, судом встановлено не було, що дає законні підстави для визнання майна особистою приватною власністю. З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] був придбаний за рахунок особистих коштів позивача та у зв'язку із чим не відноситься до спільного майна подружжя, а є особистою приватною власністю [PERSON] На підставі ст.ст.57, 60, 61, 63 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved