Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] , через свого представника, адвоката Деревянка В.Т., звернувся в Придніпровський районний суд м. Черкаси з позовом (в подальшому уточнена його редакція від 02.11.2020) до Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та стягнення моральної шкоди. Свої позовні вимоги мотивує тим, що наказом №8-к від 12.01.2018 від був прийнятий до філії «Черкаська дорожньо-експлуатаційна дільниця» Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» ВАТ\~«Державна акціонерна компанія «Автомобільні дороги України» на посаду сторожа на гранкар`єр з погодинно-преміювальною оплатою праці на 0,85 тарифної ставки, яка складала на час укладення трудового договору 2343грн. Починаючи з грудня 2019 року відповідач припинив виплату заробітної плати та грошової компенсації за невикористану відпустку, внаслідок чого виникла заборгованість, яка відповідно до довідки №231 від 13.10.2020р., виданої ДП «Черкаський облавтодор» складала: - грудень 2019 року - 2194,49грн.(21 роб.день); - січень 2020р. 3806,59 грн. (21 роб.день); - лютий 2020р. 3702,98грн. (20 роб.днів); - березень 2020р. 3754,78 грн. (21 роб.день); - квітень 2020р. 6364,02 грн. (21 роб. день). Відповідно до довідки №231 від 13.10.2020р., виданої ДП «Черкаський облавтодор», позивачу нараховано заробітну плату у розмірі: лютий 2020р. 4657,84грн.; березень 2020р. 4723,00 грн. 01.04.2020р. [PERSON] звільнено із займаної посади, на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін (наказ №33-к від 01.04.2020р.). Розрахунок на день звільнення відповідач не здійснив, мотивуючи тимчасовими фінансовими труднощами, кожного разу, обіцяючи позивачеві провести в наступному місяці остаточний розрахунок. Всього заборгованість по заробітній платі та іншим платежам з грудня 2019 року по 01.06.2020р. складає: 21745,94грн.(2194,49+3806,59+4657,84+4723,00+6364,02=21745,94 грн.). Заборгованість за лютий 2020р. 4657,84 грн. та березень 2020р. - 4723,00 грн. визначена за даними довідки №232 від 13.10.2020р. Середньоденний заробіток позивача складає 209,09 грн.(21745,94грн.: 104 р.дні (з 01.12.2019р. по 01.04.2020р. включно = 104 р.дні) = 209,09 грн. Крім того, відповідачем не сплачено позивачу компенсацію за невикористану відпустку за період з 15.01.2018р. по 14.01.2019р.(24дні); за період з 15.01.2019р. по 14.01.2020р. (24дні); за період з 15.01.2020р. по 01.04.2020р. (5днів). Всього за 53 дні невикористаної відпустки грошова компенсація складає 11082,06 грн. Всього заборгованість відповідача по виплаті заробітної плати з іншими платежами та по виплаті компенсації за невикористану відпустку складає 32828,00грн.(21745,94грн. + 11082,06грн. = 32828,00грн.). Оскільки відповідач відмовився виплачувати нараховану позивачу заробітну плату та відповідні платежі у день звільнення, з відповідача на користь позивача підлягає до стягнення середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.05.2020р. по 04.10.2020р. в сумі 26763,52 грн. з розрахунку: З 01.05.2020р. по 04.11.2020р. = 128 роб.днів: травень 2020р. 19 роб.днів; червень 2020р. 20\~роб.днів; липень 2020р. - 23 роб.днів; серпень 2020р. 20 роб.днів; вересень 2020р. 22 роб.днів; жовтень 2020р. - 21 роб.день; листопад 2020р. 3 роб.дні. 209,09 грн. середньоденний заробіток за період 01.12.2019р. по 01.04.2020р. включно (128роб.днів х 209,09 грн. = 26763,52 грн.). Таким чином, позивач просить стягнути з відповідача на свою користь в рахунок погашення заборгованості по виплаті заробітної плати та інших платежів: - 21745,94 грн. заборгованість по заробітній платі; - 11082,06 грн. заборгованість по виплаті компенсації за невикористану відпустку; - 26763,52 грн. середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 01.05.2020р. по 04.10.2020р.; - 5000,00 грн. у рахунок відшкодування завданої моральної шкоди; - 4000,00 грн. вартість витрат на професійну правничу допомогу. Ухвалою суду від 15.06.2020 року відкрито провадження по даній справі, призначено її до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та встановлено сторонам строк для подачі відзиву на позовну заяву та відповіді на відзив. 07.12.2020р. на адресу суду засобами електронного сервісу, а в подальшому 01.12.2020р. засобами поштового зв`язку, надійшли від ДП «Черкаський облавтодор» пояснення на позовну заяву, датовані 26.11.2020р. №695/11, зі змісту якого вбачається часткове визнання відповідачем позовних вимог, яке мотивує наступним: у період з 12.01.2018р. по 01.04.2020р. [PERSON] перебував у трудових відносинах з відповідачем. У зв`язку зі скрутним матеріальним становищем та відсутністю об`ємів роботи у Філії «Черкаська дорожньо-експлуатаційна дільниця» ДП «Черкаський облавтодор», відповідач заборгував йому належну до виплати заробітну плату за період з грудня 2019 року по квітень 2020 року у сумі 19822,86 грн., що підтверджується довідкою про заборгованість по заробітній платі, а не 21745,94 грн., як обраховано позивачем. Відповідач заперечує проти позовної вимоги про стягнення компенсації за невикористану відпустку і суми 11082,06 грн., оскільки суму компенсації включено до суми заборгованості по заробітній платі, а тому дана вимога є безпідставною та необґрунтованою. Відповідач заперечує правомірність вимог позивача стосовно стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, обґрунтовуючи тим, що відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995р. №100, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться, виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки (абз.1 п.2 в редакції постанови КМУ №185 від 24.02.1997р.). Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку (абз. 2 п.2 постанови КМУ №1398 від 30.07.1999р.). У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати, середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівники, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за фактично відпрацьований час (абз. 3 п.2 постанови КМУ №1266 від 26.09.2001р.). Тож, відповідач зазначає, що зі змісту довідки про заборговану заробітну плату та довідки про середньоденну заробітну плату, виявлено розбіжність щодо сум, з яких позивач здійснював розрахунок середньоденного заробітку. Крім того, в порушення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ №100 від 08.02.1995р., позивачем з невідомих причин для розрахунку середньоденного заробітку взято за основу його заробітну плату в період з 01.12.2019р. по 01.04.2020р. (104\~дні), а не за 2 останні місяці, що передували звільненню. Таким чином, слід вважати розрахунок, про який йдеться, недостовірним і таким, що здійснений з порушенням вимог чинного законодавства, а тому задоволенню не підлягає. Відповідач вважає, що вимоги позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 5000,00 грн. є безпідставними, оскільки позивачем не надано жодних доказів на підтвердження факту спричинення йому моральної шкоди діями відповідача. Разом з тим, відповідач вважає безпідставними вимоги позивача стосовно стягнення на його користь витрат на професійну правничу допомогу, так як доданий до матеріалів справи акт прийому-передачі виконаних робіт від 12.11.2020р. не є документом, що посвідчує здійснення оплати гонорару адвоката та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги. Зауважуючи також, що у даному акті прослідковується невідповідність вартості послуг, вказаної безпосередньо у акті, з розрахунком і кінцевою вартістю наданої послуги. Тож, з огляду на викладене вище, вважає, що і цей обсяг вимог позивача до задоволення не підлягає. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, про місце, день та час розгляду справи повідомлений належним чином. В судове засідання представник позивача, адвокат Деревянко В.Т. не з`явився, надавши суду заяву від 16.12.2020р., в якій просить справу розглядати за відсутності позивача [PERSON] та за відсутності його, як представника позивача, зауважив на поінформованості позивача та його, як представника позивача, про місце, день та час розгляду справи, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Враховуючи думку представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи в їх сукупності, всебічно, повно та об`єктивно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків: в судовому засіданні встановлено, що наказом №8-к від 12.01.2020р. [PERSON] прийнято на роботу на 0,85 тарифної ставки сторожем на гранкар`єр з 15.01.2018р., оплата праці погодинно-преміювальна, місячна тарифна ставка 2343 грн. Відповідно до наказу №33-к від 01.04.2020 [PERSON] , сторожа на ДРП м.Чигирин, звільнено з 01.04.2020 з філії «Черкаська ДЕД» ДП «Черкаський облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України», на підставі ст. 36 п.1 КЗпП України. Період перебування позивача у трудових відносинах з відповідачем також підтверджується відповідними відомостями, що містяться у трудовій книжці, копія з якої наявна у матеріалах позову (а.с.12). В порушення вимог ст. 116 КЗпП України, підприємство у день звільнення позивача не здійснило виплату нарахованої заробітної плати. На запит суду від 21.09.2020р. за №711/4053/20/15572/2020, 16.10.2020 року отримано довідку №231 від 13.10.2020р., в якій зазначено, що станом на 01.10.2020р. заборгованість по виплаті заробітної плати [PERSON] становить 19822,86 грн.: грудень 2019 року 2194,49 грн., січень 2020р. 3806,59 грн., лютий 2020р. 3702,98 грн., березень 2020р. 3754,78 грн., квітень 2020р. 6364,02 грн., а також довідку №232 від 13.10.2020р., в якій вказано, що [PERSON] в період із 15.01.2018р. по 01.04.2020р. працював у філії «Черкаська ДЕД» ДП «Черкаський облавтодор», нарахована заробітна плата в лютому 2020р становила 4657,84 грн. за 20 фактично відпрацьованих днів, за березень 2020р. 4723,00 грн. за 21 робочих днів, а всього - 9380,84 грн. Середньодення зарплата складає 228 грн. 80 коп. Крім того, встановлено, що на час розгляду справи, заборгованість позивачеві відповідачем виплачена не була. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно із ст.ст. 21, 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 21, 24 Закону України «Про оплату праці» кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: «Про оплату праці», та інш. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та інш. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Стаття 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95 (1949), яка ратифікована 30.06.1961р. закріплює, що відповідно до мети цієї Конвенції, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Частиною першою ст. 233 КЗпП України визначено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позивачем не порушені строки звернення до суду, передбачені ст. 233 КЗпП України (позовна заява надійшла до суду 10.06.2020) з врахуванням положень рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року по справі №4-рп/2012 та тієї обставини, що відсутня інформація про те, що заборгованість по заробітній платі [PERSON] на час вирішення спору, виплачена. При розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмеження будь-яким строком (ст. 238 КЗпП України). Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Як визначено ст. 116 згаданого Кодексу, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. При цьому, сам по собі факт відсутності коштів на підприємстві не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. При розгляді справи судом не встановлено вини [PERSON] , як працівника підприємства, у виникненні становища, яке призвело до затримки з ним розрахунку по заробітній платі. Під час судового розгляду справи, не знайшли свого підтвердження доводи позивача щодо наявності заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі в сумі 21745\~грн. 94\~коп. Встановлено, що загальний розмір заборгованості становить 19822,86 грн., яка включає в себе і компенсацію за невикористану за час роботи, відпустку. Тож, до стягнення з позивача підлягає заборгованість по невиплаченій заробітній платі, в т.ч. компенсації за невикористану відпустку в сумі 19822,86 грн. Як зазначалося вище, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору (ст. 117 КЗпП України). Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24\~грудня 1999\~року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таким чином, закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Втім, встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Необхідно також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець, стороною у трудових правовідносинах. Водночас у таких відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Абзацом другим п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом п`ятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №\~100 передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом восьмого розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №\~100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Визначаючи розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.04.2020р. по 04.10.2020р., суд виходить з такого: за даними довідки № 232 від 13.10.2020 року, середньоденний заробіток [PERSON] становив 228 грн. 80 коп. Як вбачається з матеріалів справи, кількість днів затримки розрахунку при звільненні за цей період становить 126 робочих днів. При визначенні кількості робочих днів суд виходить із п`ятиденного робочого тижня позивача та даних, викладених у листі Мінсоцполітики України від 05 серпня 2016 року №\~11535/0/14-16/13 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік» та листі Мінсоцполітики України від 19 жовтня 2017 року №224/0/103-17/214. За таких обставин, до стягнення з підприємства на користь [PERSON] підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.04.2020 року (наступний робочий день після звільнення) по 04.10.2020 року в сумі 28828,80 грн., оскільки у квітні 2020р. було 20 роб. днів, травні 2020р. - 19, червні 2020р. 20, липні 2020р. 23, серпні 2020р. 20, вересні 2020р. 22, у жовтні 2020р. 2 (так як 3 і 4 є вихідними днями), тобто за 126 робочих днів при середньоденному заробітку 228,80 грн. Слід зазначити, що наведений позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку, є помилковим. Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить 28828 грн. 80 коп., який і підлягає до стягнення з підприємства на користь [PERSON] . Вирішення даного спору узгоджується і з рішеннями ВП ВС від 26.06.2019 справа 761/9584/15-ц, від 31.01.2019р. справа №910/4518/16, Верховного Суду України, що викладені у постанові від 03 липня 2013 року справа №6-60-цс13, від 16 січня 2012 року справа №6-54цс11, від 25 квітня 2012 року справа №6-23цс12, від 29 січня 2014 року справа №6-144цс13, від 27\~квітня 2016 року №6-113цс16. На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач та його представник, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог. При цьому, стягнення з відповідача на користь позивача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати звільненому працівнику, слід здійснити з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України. Статтею 237-1 КЗпП передбачено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об`єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із відповідними змінами) роз`яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Відповідно до висновків Верховного Суду України, що викладені у постанові від 25 квітня 2012 року у справі № 6-23цс12, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди, обирається потерпілою особою з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (статті\~4,\~5 ЦПК України в ред. Закону України від 03 жовтня 2017 року). КЗпП України\~не містить будь-яких обмежень чи винятків щодо компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1\~цього\~Кодексу\~передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди в обраний ним спосіб, зокрема, - повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Враховуючи,\~що відповідач\~станом на\~день ухвалення\~рішення суду\~так і\~не розрахувався\~з позивачем,\~суд вважає,\~що позивачеві\~була завдана\~моральна шкода\~внаслідок бездіяльності\~відповідача,\~а саме:\~невиплати заробітної\~плати при\~звільненні.\~Визначаючи розмір\~відшкодування моральної\~шкоди,\~суд враховує\~обставини справи,\~у тому\~числі тривалість\~порушення прав\~позивача,\~характер порушення\~прав позивача,\~характер та\~обсяг душевних\~страждань,\~втрату нормальних\~життєвих зв`язків,\~здійснення додаткових\~зусиль для\~організації власного\~життя,\~зусиль,\~вжитих для\~відновлення порушених\~прав,\~а також\~принципи розумності\~та справедливості.\~Тому,\~суд вважає\~обґрунтованою вимогу\~позивача про\~відшкодування йому\~моральної шкоди\~у розмірі\~1000\~грн.00\~коп.,\~яка є\~достатньою і\~справедливою компенсацією\~завданої моральної\~шкоди. В іншій частині вимог щодо відшкодування моральної шкоди, як на думку суду, слід відмовити, яка є явно завищеною. Статтею 137\~ЦПК передбачено\~порядок відшкодування\~витрат на\~професійну правничу\~допомогу. Витрати,\~пов`язані з\~правничою допомогою\~адвоката,\~несуть сторони,\~крім випадків\~надання правничої\~допомоги за\~рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачем, крім інших вимог вказаних у позові, заявлено вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу адвоката в сумі 4000,00 грн. В обґрунтування зазначених вимог, представником позивача, адвокатом Деревянко В.Т. надано до суду: розрахунок витрат на надання правової допомоги від 12.11.2020р. та акт прийому-передачі виконаних робіт від 12.11.2020р. Варто зазначити, що у матеріалах справи наявна угода про надання юридичних послуг від 18.05.2020р., акт-розрахунок від 03.06.2020р., ордер від 03.06.2020р. серія ЧК №149220, а також квитанція №12425 від 18.05.2020р. на суму 4000,00 грн. З огляду на викладене вище, на думку суду, вимога позивача у цій частині не підлягає до задоволення, так як зі змісту угоди про надання юридичних послуг від 18.05.2020р. (а.с.17) вбачається, що замовником юридичних послуг є [PERSON] , акт-розрахунок від 03.06.2020р. свідчить про те, що адвокатом Деревянко В.Т. передано перелік наданих юридичних послуг за ведення цивільної справи в суді Черкаського району в інтересах позивача [PERSON] по цивільній справі за позовом до ДП\~«Черкаський облавтодор» про стягнення зарплати. Акт прийому-передачі виконаних робіт від 12.11.2020р. та розрахунок за отримані послуги від 12.11.2020р. по справі здійснювалися за участі [PERSON] . Крім того, наданий договір про надання юридичних послуг, датований 18.05.2020р., а в ордері серія ЧК №149220 від 03.06.2020р. зазначено, що він виданий на підставі договору про надання правової допомоги від 02.06.2020р. Тож, на думку суду, позивачем не надано доказів, належним чином оформлених документів в обґрунтування заявлених вимог, а тому у їх задоволенні слід відмовити. Крім того, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в розмірі 840грн. 80коп. На підставі викладеного та,

Outcome: approved