Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа Орган опіки і піклування Дружківської міської ради, ро усунення перешкод в реалізації права власності, шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житлом. У позові вказав, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору міни житла від 30 грудня 2004 року. Разом із ним в його квартирі зареєстровані його брат [PERSON], [INFO], невістка [PERSON], [INFO] та їх доньки: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. З 2015 року відповідачі із своїми дітьми в квартирі не мешкають, особистих їх речей в квартирі немає, за комунальні послуги вони не сплачують, знятися з реєстрації самостійно відповідачі не бажають. Позивач оплачує комунальні послуги, які нараховуються по кількості осіб зареєстрованих в квартирі, тобто і за відповідачів, і за їх дітей. Реєстрація відповідачів із їх дітьми в квартирі позивачу перешкоджає користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, отримати субсидію. Просить усунути йому перешкоди у користуванні ним його власністю, визнавши відповідачів із їх дітьми такими, що втратили право на користування житлом. В судове засідання, позивач [PERSON] не з'явився, проте надав заяву слухати позов за його відсутності, наполягає на позові, просить його задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Відповідач [PERSON] в судове засідання не прибула, надала заяву із клопотанням про розгляд справи без її участі. Також зазначила, що позов визнає, проти задоволення вимог відносно неї та її дітей [PERSON], [PERSON] також не заперечує. Представник органу опіки та піклування в судове засідання не з'явився. Про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Надали заяву із клопотанням про розгляд справи без їх участі та повідомили, що не заперечують проти позовних вимог. З огляду на це, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін без фіксації судового процесу. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановивши факти та відповідні їм правовідносини дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі, виходячи з наступного. У відповідності до ст.ст. 13, 82ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог, і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі визнання права (ст.16 ЦК України). Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948р) проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950), встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом; проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд встановив, що позивач [PERSON] являється власником квартири [ADDRESS], що підтверджується договором міни житла від 30 грудня 2004 року, зареєстрованим в реєстрі за № 5069, посвідченим приватним нотаріусом Дружківського міського нотаріального округу Радіоновим Ю.В., право власності на квартиру зареєстровано за позивачем в Дружківському міському бюро технічної інвентаризації 19 січня 2005 року за №9293960 /а.с. 28, 29/. У вищевказаній квартирі крім позивача зареєстровані його брат [PERSON], [INFO], невістка [PERSON], [INFO] та їх доньки: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] /а.с. 23-25,31,33/. З 2015 року відповідачі [PERSON], [PERSON] разом із своїми дітьми в квартирі не проживають, не несуть витрат на їх утримання, не сплачують комунальні платежі. Ніхто перешкод відповідачам та їх дітям у користуванні житлом не чинив. Факт непроживання в квартирі позивача відповідачів та їх дітей з 2015 року підтверджується актом про фактичне проживання громадян за адресою від 14 грудня 2018 року, складеним комісією у складі голови територіального комітету мікрорайону «Сонячний» та мешканців району / а. с. 33/. Також судом встановлено, що 02 жовтня 2018 року [PERSON], [PERSON] за договором купівлі-продажу нерухомого майна набули право власності на квартиру, загальною площею 60,9 кв.м, кадастровий номер [NUMBER], за адресою: [ADDRESS] (а.с.35-36). Відповідачі [PERSON], [PERSON] зареєстровані та мешкають у вищевказаній квартирі. Неповнолітні діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], - зареєстровані і мешкають разом із батьками (а.с. 32). Також суду надані докази того, що діти навчаються у МЗАЗ "Середня загальноосвітня школа №1 ім. А.С.Макаренка м.Орська" (а.с.34). Разом із тим, Орган опіки і піклування Дружківської міської ради надав висновок, в якому зазначили, що в разі визнання неповнолітніх [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] їх майнові права не будуть порушені (а.с.56). Питання визначення місця проживання малолітніх та неповнолітніх регулюється ст. 29 Цивільного кодексу України, яка визначає місце проживання фізичної особи в залежності від її віку. Частиною 3 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Згідно ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Діти проживають разом з батьками, які і забезпечили їм умови проживання, забезпечені житлом, тому їхні житлові права та інтереси після зняття з реєстрації з квартири позивача порушені не будуть. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150,156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. За матеріалами справи підтверджено, що відповідачі [PERSON], [PERSON] та їх діти, зареєстровані в квартирі, яка належить на праві приватної власності позивачу, є членами cім'ї власника квартири, не є співвласниками нерухомого майна, відсутні в квартирі понад один рік без поважних причин, відповідачі не бажають знятися з реєстрації в будинку в добровільному порядку, що порушує права власника житла, який на законних підставах може вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, оскільки будь-яких інших домовленостей між ними не існує. До того ж відповідачі не заперечують проти задоволення вимог позивача. Таким чином, суд вважає, що позовні вимоги про усунення позивачу перешкод у здійсненні права власності шляхом визнання відповідачів [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та їх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право на користування житлом, а саме квартирою [ADDRESS] доведений і підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено в повному обсязі, тому витрати по сплаті судового збору понесені позивачем підлягають відшкодуванню за рахунок відповідачів в сумі 704 грн. 80 коп.

Outcome: approved