Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком та виселення її із нього, мотивуючи тим, що вона є власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями в [ADDRESS], який належить їй на підставі договору купівлі-продажу. Після придбання вказаного будинку їй стало відомо, що у ньому зареєстрований та проживає колишній член сім'ї продавця - відповідач [PERSON] Її доводи про втрату ним права користування житловим будинком та вимоги виселитись ігнорує, а тому звертається до суду з вказаним позовом та просить усунути їй перешкоди в користуванні житлом шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування належним їй житловим будинком та виселення останнього із нього. [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу на підтвердження чого суду вказав, що вважає, що договір купівлі-продажу житлового будинку в [ADDRESS], де він проживає, який був укладений між [PERSON] та [PERSON] є фіктивним, а тому його слід визнати недійсним з моменту вчинення. Так, [PERSON] суду вказав, що більше 33 років проживає у будинку батьків своєї дружини в [ADDRESS], у якому зареєстрований як член сім'ї. За цей час своєю працею та своїми коштами добудував значну частину будинку, побудував ряд господарських споруд, в результаті чого вартість домоволодіння значно зросла в ціні. Натомість, його дружина [PERSON] стала власником домоволодіння лише у 2009 році. Рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 19.10.2017 року шлюб між ними було розірвано, і тому не маючи законною підстави для його виселення зі спірного будинку, [PERSON] скористалася надуманою та штучно створеною підставою, як укладення договору купівлі-продажу будинку з іншою особою та в подальшому ініціювала подання первісного позову до суду. А тому вважає, що укладений договір є фіктивним та вчиненим сторонами без наміру створення правових наслідків, крім того при укладенні договору було занижено дійсну вартість об'єкта відчуження, а тому просить визнати договір купівлі-продажу житлового будинку недійсним з моменту укладення. Представник позивачки-відповідачки [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити та усунути [PERSON] перешкоди в користуванні житлом шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування належним позивачці житловим будинком та виселення відповідача із нього, оскільки вказане майно належить [PERSON] на законних підставах, оскільки придбала домоволодіння в [ADDRESS], уклавши договір купівлі-продажу. Проти задоволення зустрічного позову заперечив, просив відмовити у його задоволенні за недоведеністю та безпідставністю, адже вважає, що твердження позивача за зустрічним позовом [PERSON] про те, що укладений між [PERSON] та [PERSON] договір купівлі-продажу житлового будинку є фіктивним, оскільки сторони, укладаючи його, не мали наміру створити юридичні наслідки, не заслуговують на увагу. Так, за оспорюваним договором наступили реальні правові наслідки - перехід права власності на домоволодіння в [ADDRESS] від продавця [PERSON] до покупця [PERSON] з моменту державної реєстрації нотаріусом цього права, що підтверджується наданим самим же представником [PERSON] - [PERSON] витягом із Державного реєстру речових прав н нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно. Таким чином, зустрічний позов є необґрунтованим, оскільки [PERSON] та [PERSON], укладаючи договір купівлі-продажу, бажали та досягли бажаного для них юридичного наслідку, яким є перехід права власності на будинок від продавця до покупця. На викладені обставини позивачка-відповідачка [PERSON] також посилається у відзиві на зустрічний позов, який був направлений нею до суду. Відповідач-позивач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволення позову [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком та виселення її із нього, посилаючись на обставини, викладені у відзиві на позов, у якому представник відповідача-позивача [PERSON] вказав, що позовні вимоги викладені [PERSON] у первісному позову зачіпають права та інтереси його довірителя [PERSON], як члена сім'ї власника житлового будинку в [ADDRESS], оскільки він іншого житла не має і виселятись йому немає куди. Також вказує, що позивачка [PERSON] не навела і не підтвердила доказами своє бажання реально користуватись придбаним житловим будинком, оскільки з моменту купівлі останнього продовжує проживати за місцем свого постійного проживання - в [ADDRESS], у придбаному будинку не зареєструвалась. А тому, [PERSON] заперечує проти первісного позовові та просить відмовити у його задоволенні. Крім того, відповідач-позивач [PERSON] та його представник [PERSON] зустрічні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити з підстав, які викладеними у зустрічній позовній заяві. Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] у судове засідання не з'явилась, однак її представник [PERSON] направила до суду відзив на зустрічний позов, у якому посилалась на ті ж обставини, що були викладені у відзиві [PERSON], та вказала, що твердження [PERSON] про те, що договір купівлі-продажу будинку в [ADDRESS], укладений між нею та [PERSON], є фіктивним, не слід приймати до уваги, оскільки за цим договором наступили реальні правові наслідки, зокрема перехід права власності на будинок від [PERSON] до [PERSON] з моменту державної реєстрації нотаріусом цього права. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами письмові докази по справі, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що 24 липня 2018 року між [PERSON], як продавцем, та [PERSON], як покупцем, був укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, посвідчений приватним нотаріусом Дунаєвецького районного нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №660. З преамбули договору купівлі-продажу слідує, що сторони уклали його, діючи добровільно та попередньо ознайомились з вимогами чинного законодавства України щодо недійсності правочинів. За договором купівлі-продажу, продавець продала та передає у власність покупцю майно житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями в [ADDRESS], а покупець купила та приймає у власність вказане майно. Зазначений будинок належить продавцю - [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Договір купівлі-продажу підписаний продавцем та покупцем в присутності приватного нотаріуса, який встановив особи сторін та перевірила їх дієздатність, а також належність житлового будинку продавцю, про що зазначено у договорі. Як слідує з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №131966498 від 24 липня 2018 року, проведена державна реєстрація права власності [PERSON] на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями в [ADDRESS]. Таким чином, [PERSON] є власником зазначеного домоволодіння. Відповідно до домової книги для прописки громадян у будинку в [ADDRESS], власником якого є [PERSON], зареєстровані: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Також судом встановлено, що 04 травня 1985 року між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб, який в подальшому було розірвано,що підтверджується рішенням Дунаєвецького районного суду Хмельницької області від 19 жовтня 2017року. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно статті 319 ЦК України вказані права здійснюються власником на власний розсуд. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім'ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї, що є підставою для їх виселення з такого жилого приміщення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не є ні власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями в [ADDRESS], ні членом сім'ї позивачки [PERSON] - власника цього будинку, а тому він втратив право користування вказаним житлом і підлягають виселенню з будинку без надання іншого житла. При цьому суд враховує, що згідно частини другої статті 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, при ухваленні рішення суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постанові від 05 листопада 2014 року (справа № 6-158цс14), де зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім'ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. У п.33 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року N 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" судам роз'яснено, що відповідно до положень ст. ст. 391, 396 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Крім того, суд не приймає до уваги твердження [PERSON] про те, що позивачка [PERSON] не проживає та не зареєстрована у спірному будинку, а проживає за іншою адресою, оскільки закон не обмежує особу у кількості об'єктів нерухомості,що можуть належати їй на праві власності, та не зобов'язує особу реєструвати місце проживання при купівлі житлового будинку. Відповідач за первісним позовом [PERSON] спільним побутом з власником спірного житлового будинку не пов'язаний, а тому за таких обставин право відповідача на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч.2 ст.406 ЦК України. Доводи позивача за первісним позовом [PERSON] про те, що наявність зареєстрованого місця проживання відповідача в її житловому будинку порушує її права та інтереси як власника, є обґрунтованими, оскільки в такому випадку позивачка позбавлена в повній мірі реалізувати свої права щодо можливості використання належного їй майна. Відповідачем за первісним позовом [PERSON] суду не надано доказів того, що він витрачав особисті кошти на здійснення добудов до будинку, який раніше належав на праві власності його колишній дружині [PERSON], оскільки сам факт перебування у шлюбі не свідчить про створення спільного майна подружжя. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачка [PERSON] є законним власником житлового будинку з належними до нього господарськими будівлями в [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, і тому має право вимагати усунення перешкод в користуванні ним, а тому її позов є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню Відмовляючи у задоволенні позовних вимог за зустрічним позовом, суд виходить з наступного. Відповідно до вимог статті 203 ЦК України, якою встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має учинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Частиною першою статті 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В обґрунтування вимог за зустрічним позовом щодо недійсності укладеного договору купівлі-продажу, відповідач-позивач [PERSON] та його представник [PERSON] посилаються на те, що оспорюваний правочин не відповідає вимогам чинного законодавства щодо визначення дійсної ринкової вартості об'єкта нерухомості, який підлягає відчуженню, та є фіктивним, оскільки вчинений сторонами без наміру створення правових наслідків Разом з тим, як слідує з наявної в матеріалах справи копії договору купівлі-продажу житлового будинку від 24 липня 2018 року висновок про вартість відчужуваного майна проведеного оцінювачем ПП Брокерський торговий дім «Поділля» [PERSON], вартість будинку станом на 03 квітня 2018 року визначена у розмірі 150378 грн. Вказаний висновок у судовому порядку недійсним не визнано, з ним сторони договору купівлі-продажу погодилися, про що свідчить підписаний сторонами текст самого договору, а тому підстав для його врахування при вирішенні спору суд не вбачає. Посилання у зустрічному позові на те, що укладення договору купівлі-продажу було здійснено сторонами без наміру створення правових наслідків не заслуговують на увагу, оскільки суперечать тексту договору купівлі-продажу, підписаного самими сторонами [PERSON] та [PERSON] Свідок [PERSON] суду вказав, що проживає у одному селі з [PERSON], і йому відомо, що останній проживає в одному будинку зі своєю колишньою дружиною [PERSON] та її матір'ю [PERSON], однак йому не відомо,хто зареєстрований в будинку. Підтвердив, що [PERSON] дійсно проживає в цьому будинку тривалий час, добудовував його, перекривав, копав криницю. Свідок [PERSON] суду вказав, що проживає по сусідству з [PERSON], знає його сім'ю протягом тривалого часу, і йому відомо, що останній проживає в одному будинку зі своєю колишньою дружиною та тещею, про те, що будинок проданий не знав, про інших осіб, які проживають у цьому будинку йому також не відомо. Як встановлено частиною першою статті 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно статті 77 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтями 78,79,80,81 ЦПК України встановлені вимоги щодо належності, допустимості, достовірності та достатності доказів. Суд визнає, що відповідачем-позивачем [PERSON] та його представником [PERSON]не надано суду належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували ту обставину, що договір купівлі-продажу житлового будинку був вчинений сторонами сторонами без наміру створення правових наслідків. Тим більше, позивач за зустрічним позовом [PERSON] не є стороною оспорюваного договору, ніяким чином не довів, що він претендує на спірний будинок, а тому його твердження щодо здійснення правочину без наміру створення правових наслідків є необґрунтованими. Враховуючи наведене, суд не вбачає будь-яких порушень при укладенні договору купівлі-продажу житлового будинку, оскільки вказаний договір посвідчений з дотриманням вимог чинного законодавства України, підстави для визнання його недійсним у суду відсутні. Також будь-яких доказів того, що оспорюваним договором купівлі-продажу було незаконно відчужено домоволодіння в [ADDRESS], унаслідок чого були порушені права позивача за зустрічним позовом [PERSON], останній суду не надав. А тому, розглянувши заявлені зустрічні позовні вимоги, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які позивач за зустрічним позовом [PERSON] посилався як на підставу своїх вимог, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову у зв'язку з його необґрунтованістю та недоведеністю. Аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом шляхом визнання особи такою, що втратила право на користування житловим будинком та виселення її із нього, та вважає, що у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними договору купівлі-продажу слід відмовити, враховуючи ненадання позивачем доказів для підтвердження позову. Відповідно до ч.1ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, однак позивачка за зустрічним позовом [PERSON] не наполягає на стягненні судових витрат з відповідача, що зазначила у позовній заяві, а тому витрати на її користь стягненню не підлягають. Оскільки у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено то судові витрати на його користь також не підлягають стягненню.

Outcome: approved