Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-08 00:00:00

Позивач [PERSON] у жовтня 2019 року звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання малолітньої дитини - доньки [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] . В обґрунтування вимог, позивач вказала, що перебувала у шлюбі з відповідачем з 17.05.2015, який рішенням суду від 06.11.2017 розірвано. В шлюбі у них народилася донька [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає та зареєстрована з позивачкою в м. Києві, відвідує заклад дошкільної освіти, декларація на медичне обслуговування підписана з лікарем-педіатром в м. Києв. Батько дитини - відповідач [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів, виконує свої батьківські обов`язки неналежним чином, участі у вихованні дитини не приймає. Натомість мати приділяє достатньо уваги дитині, має можливість належно її утримувати. Згідно з ухвалою Святошинського районного суду м. Києва №759/19553/19 від 22.11.2019 цивільну справу надіслано за підсудністю до Голопристанського районного суду Херсонської області. Ухвалою Голопристанського районного суду Херсонської області від 28.01.2020 відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 1.07.2020 підготовче провадження закрито, призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала з підстав, що у ньому зазначені, просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, відзив на позов не подав. Вивчивши матеріали справи, надавши оцінку доводам сторін в сукупності з наданими письмовими доказами, оцінивши докази у справі, суд дійшов наступного висновку. Представник третьої особи органу опіки та піклування до суду не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином. Суд, заслухавши позивача, дослідивши матеріали даної справи, вважає позов таким, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Із свідоцтва про шлюб, що було видане Печерським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, вбачається, що сторони 17 травня 2015 року зареєстрували шлюб, актовий запис № 821. Згідно свідоцтва про народження сторони є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 06 листопада 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Судом, також, встановлено, що дитина проживає на даний час з матір`ю в м. Київ, що підтверджується довідками від 05.11.2018 про взяття на облік внутрішньо переміщених осіб. З матеріалів справи також вбачається, що малолітня [PERSON] відвідує дошкільний навчальний заклад № 171 Київської міської ради. Відповідно до характеристики ЗДО №171 у вихованні дівчинки активну участь приймає мама [PERSON] , яка приводить дитину до дитячого садка та забирає її, завжди слідкує за зовнішнім виглядом та цікавиться тим, як проходить день у доньки. Згідно з довідкою №0520-1474 від 25.09.2019 КП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №2» Голосіївського району м. Києва [PERSON] спостерігається в амбулаторії ЗПМС №3 КНП «ЦПМСД №2» Голосіївського району м. Києва, за медичною допомогою звертається мати дитини, батько з дитиною на амбулаторний прийом не звертався. Відповідно до довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів №3898 від 13 лютого 2019 року сукупний розмір заборгованості [PERSON] зі сплати аліментів на утримання доньки [PERSON] становить 7629,45 грн. Позивач [PERSON] є фізичною особою-підприємцем, її дохід за 2018 рік склав 1581235,82 грн (згідно з податковою декларацією). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. За змістом положень частин 7, 8 статті 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до статті 3, статті 18 Конвенції про права дитини, прийнятої 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року (набрала чинності для України 02 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Стаття 141 СК України визначає, що мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, чи розірвано шлюб і чи проживають вони разом чи окремо. Відповідно до частини 2 статті 141 СК України, Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Згідно із статтею 11 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Конвенція про права дитини, виходячи із рівності прав матері та батька, у пункті 1 статті 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Частиною 2 статті 150 СК України передбачено, що батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частиною 4 статті 150 СК України, батьки зобов`язані поважати дитину. Відповідно до статті 153 СК України, мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Частиною 2 статті 155 СК України передбачено, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Отже, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Частинами 1, 2 стаття 161 СК України визначено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Отже, найкращі інтереси дітей повинні мати першочергове значення. При цьому найкращі інтереси дитини можуть залежно від їх характеру та серйозності перевищувати інтереси батьків (правовий висновок Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року в справі N 6-1945цс17). При визначенні місця проживання дитини судами необхідно встановлювати не лише наявність або відсутність виняткових обставин, коли дитина має бути розлучена зі своєю матір`ю, а крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку іншим обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи, при цьому, сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. У теперішній час, мешкаючи з матір`ю, малолітня [PERSON] , залишається проживати у звичному для неї середовищі. Мати піклується про її фізичне та духовне виховання, займається її оздоровленням. Згідно матеріалів справи, встановлено, що дитина більше прихильна до матері. Таким чином, суд, розуміючи, що спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин,

Outcome: approved