Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду 09.11. 2016 року з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи, що з 18 листопада 1993 року він перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від шлюбу мають повнолітнього сина [INFO]. Враховуючи, що спільне життя з відповідачкою у них не склалося, спільне господарство не ведуть та подальше спільне проживання та збереження шлюбу між ними не можливе, позивач просить розірвати шлюб з відповідачкою. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовних вимогах, пояснивши суду, що вони не підтримують шлюбні відносини та не ведуть спільне господарство протягом останніх трьох років, хоча і проживають в одній квартирі під одним дахом . Відповідачка в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомлена про день та час розгляду справи у судове засідання, про причини неявки суду не повідомила, будь-яких заяв про відкладення розгляду справи через загальну канцелярію до суду не надійшло, а тому на підставі заяви позивача і у відповідності до вимог ст. 224, 225 ЦПК України, суд вважає можливим провести судове засідання в заочному порядку. Вислухавши пояснення позивача , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 18 листопада 1993 року , укладеного у Дніпровському відділі ЗАГСу м. Києва, актовий запис № 1515 (а.с.4), від шлюбу неповнолітніх дітей не мають, мають дорослого сина [INFO]. Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові. Сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім'єю понад три роки, хоча і проживають в одній оселі. Від призначення судом строку на примирення позивач відмовився, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому він свідомо та виважено прийняв рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що позивач довів дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім'я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. На підставі викладеного, ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя" та,

Outcome: approved