Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про зняття арешту з усього нерухомого її майна, накладений постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 942485 від 27.10.2009 року, яка була винесена державним виконавцем Довгинцівського ВДВС КМУЮ [PERSON], зареєстрований 10.11.2009 р. Дніпропетровською філією державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, реєстраційний номер обтяження 9232531, оскільки виконавче провадження відносно неї, у рамках якого накладався арешт, закінчено ще в 2011 році, однак арешт на квартиру не знятий. Згідно повідомлення [PERSON] ВДВС виконавче провадження знищено за строками зберігання, тому зняти арешт в позасудовому порядку не можливо, що порушує її право на вільне розпорядження належним їй майном. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] на заявлених вимогах наполягав з підстав, викладених в позові, просив задовольнити вимоги в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] відділу державної виконавчої служби м.Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області [PERSON] вимоги позову не визнала, суду пояснила, що підстав для зняття арешту немає, оскільки виконавче провадження відповідно до ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» повернуто, а не закрито, однак згідно наданого нею письмового пояснення надати матеріали виконавчого провадження на вимогу суду не має можливості, оскільки воно знищено на підставі розпорядження заступника начальника управління начальника [PERSON] ВДВС УМУЮ від 22.04.2010 р. та [PERSON] про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 01.07.2010 р. у звязку з закінченням терміну його зберігання, що складає 1 рік. Зазначила про наявність в [PERSON] ВДВС на виконанні виконавчого провадження з примусового виконання наказу № 211/1443/17 від 18.08.2017 р. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 108797,20 грн., однак постанов щодо арешту майна по вказаному виконавчому провадженні державним виконавцем не проводилось, оскільки цей арешт був вже накладений по іншому виконавчому провадженні. Вислухавши доводи представника позивача, заперечення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з такого. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Як встановлено судом, позивач [PERSON] (Макарова, [PERSON]) Н.С. на підставі рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.11.2009 р. є власником 1/4 частки квартири [ADDRESS] (колишній Кірова) в м.Кривому Розі Дніпропетровської області, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 08.02.2010 р. та інформацією з Державоного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.5, копії витягу, інформації). При розірванні шлюбу 07.04.2010 р. позивач шлюбне прізвище «Євдокіменко» відновила на дошлюбне «Макарова» та при повторному укладенні шлюбу 16 вересня 2016 р. змінила прізвище на «Якущенко» (а.с. 13,14 копії свідоцтв). За відомостями з Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна, на все нерухоме майно [PERSON] накладено арешт постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження АА 942485, винесеної 27 жовтня 2009 року державним виконавцем Довгинцівського відділу державної виконавчої служби Криворізького міського управління юстиції [PERSON] (а.с.7). За відомостями [PERSON] відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області від 16.02.2018 р. 4783/7, виконавче провадження в рамках якого постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серії АА № 942485 від 27.10.2009 року, державного виконавця Довгинцівського ВДВС КМУЮ [PERSON], накладено арешт на все нерухоме майно [PERSON]\~ (дошлюбне прізвище [PERSON]) [PERSON] знищено на підставі розпорядження заступника начальника управління начальника [PERSON] ВДВС УМУЮ від 22.04.2010 р. та [PERSON] про вилучення виконавчих проваджень для знищення від 01.07.2010 р. у звязку з закінченням терміну його зберігання, що складає 1 рік. Повідомлено про наявність в [PERSON] ВДВС на виконанні виконавчого провадження з примусового виконання наказу № 211/1443/17 від 18.08.2017 р. про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу у розмірі 108797,20 грн. Згідно абзаців першого та другого пункту 1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03.06.2016 року № 5 (далі Постанова № 5), у порядку цивільного судочинства захист майнових прав здійснюється у позовному провадженні, а також у спосіб оскарження рішення, дії або бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби. Спори про право цивільне, повязані з належністю майна, на яке накладено арешт, відповідно до статті 19 ЦПК України розглядаються в порядку цивільного судочинства у позовному провадженні, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа, крім випадків, коли розгляд таких справ відбувається за правилами іншого судочинства. Згідно абзацу першого пункту другого Постанови № 5, позов про зняття арешту з майна може бути предявлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Позови на захист майнових прав малолітніх та неповнолітніх дітей боржника (засудженого) можуть бути предявлені їхніми законними представниками, а у випадках, встановлених законом, органами та особами, яким надано право захищати права, свободи чи інтереси інших осіб. Пунктом 13 Постанови № 5 розяснено, що при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно зясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог. Підстави та порядок зняття арешту при виконанні рішень суду визначено Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до частин першої та другої статті 8 Закону України «Про виконавче провадження» від 21.04.1999 року № 606-XIV (далі Закон № 606-XIV) в редакції чинній станом на час спірних правовідносин, сторонами у виконавчому провадженні є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа, на користь чи в інтересах якої видано виконавчий документ. Боржником є фізична або юридична особа, визначена виконавчим документом. Згідно частин 1,2 статті 50 Закону № 606-XIV, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Проаналізувавши вищевикладене, суд дійшов висновку, що всупереч вимогам Закону N 606-XIV, чинного на момент закінчення виконавчого провадження, дій щодо зняття арешту з майна відповідачем - [PERSON] відділом державної виконавчої служби м.Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області проведено не було, чим було порушено право позивача на користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином порушене право власника підлягає захисту шляхом звільнення з-під арешту спірного майна. З огляду на ту обставину, що виконавче провадження, за яким постановою державного виконавця ВДВС [PERSON] РУЮ м. Кривого Рогу було накладено арешт на все майно [PERSON] знищено, захист прав позивача у спосіб оскарження бездіяльності державного виконавця неможливий, в звязку з чим права останньої підлягають захисту шляхом звільнення майна з-під арешту, накладеного вищезазначеною постановою державного виконавця. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача щодо неможливості зняття арешту з майна боржника, в звязку з поверненням виконавчого листа, а не закінченням виконавчого провадження, в рамках якого було накладено арешт на майно позивача, оскільки воно не підтверджено належними доказами, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 5,6 статті 81 ЦПК України). Крім того, виконавче провадження знищено в 2010 році, та з того моменту вказаний виконавчий документ не було повторно предявлено до виконання, а отже права стягувача в даному випадку не порушені. Що стосується факту про перебування в [PERSON] ВДВС на виконанні ще одного виконавчого провадження, то суд зазначає, що вказане виконавче провадження не є предметом спору, а отже не може бути прийняте як належний та обґрунтований доказ в якості заперечень відповідача, оскільки зазначена обставина не позбавляє права державного виконавця в рамках наявного виконавчого провадження виконати необхідні дії для забезпечення належного та повного виконання виконавчого документу. Відповідно до статті 12 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 № 1952-IV (далі Закон від 01.07.2004 № 1952-IV) державний реєстр прав містить відомості про зареєстровані речові права на нерухоме майно та їх обтяження, речові права на обєкти незавершеного будівництва та їх обтяження, про обєкти та субєктів цих прав, документи, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Згідно абзацу першого частини другої статті 26 Закону від 01.07.2004 № 1952-IV, у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. На підставі викладеного,

Outcome: approved