Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-18 00:00:00

Позивач [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] звернулася до Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя з позовом до [PERSON] , третя особа служба у справах дітей Маріупольської міської ради по Лівобережному району управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, про усунення перешкод у користуванні житлом та вселення. Позовні вимоги обґрунтуванні тим, що з 2010 року по липень 2018 року, вона разом зі своїм чоловіком [PERSON] та їх неповнолітнім сином - [PERSON] , [INFO], проживали однією сім`єю в квартирі за адресою: [ADDRESS] . В зазначеній квартирі, вона та її неповнолітня дитина були зареєстровані, зі згоди власника. Власницею спірної квартири є мати чоловіка - [PERSON] . З травня 2018 року в її сім`ї виникли труднощі, у зв`язку з чим вона з дитиною були вимушені тимчасово проживати у своєї матері, в однокімнатній квартирі. Коли вона повернулася до квартири, де вони з сином зареєстровані, то замки були змінені, в зв`язку з чим вона не має можливості вселитися та користуватися спірною квартирою. В квартирі залишилися всі її речі та речі неповнолітнього сина, власного житла вони з сином не мають. На теперішній час відсутність згоди відповідача, як власника квартири, про її вселення, створює для неї та неповнолітнього сина перешкоди у користуванні спірною квартирою та обмежує можливість мешкати в нормальних умовах. Посилаючись на норми діючого законодавства, просить суд, зобов`язати відповідача [PERSON] усунути перешкоди в користування спірною квартирою шляхом вселення її та неповнолітнього [PERSON] до квартири за зазначеною адресою, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, стягнути з відповідача. Позивачка [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві та просила їх задовольнити. Додатково зазначила, що власницею спірної квартира, є матір її колишнього чоловіка - [PERSON] , яка на теперішній час не є членом її сім`ї, оскільки вони з чоловіком розірвали шлюб на підставі рішення суду. Також пояснила, що тимчасово покинула спірну квартиру з дитиною навесні 2018 року, оскільки чоловік зловживав спиртним та поводив себе агресивно. Пізніше дізналися, що чоловік змінив замки в квартирі та не пускає її та дитину, навіть не дає взяти речі. На теперішній час відповідач, як власник квартири, перешкоджає їх вселенню в спірну квартиру. Представник позивача адвокат Саодержинкова Т.О., діюча на підставі договору про надання правової допомоги та ордеру (а.с.23-26), у судовому засіданні надала пояснення, аналогічні викладеним в позовній заяві, просила позов задовольнити. Додатково пояснила, що позивач та її неповнолітній син не мають власного житла та тимчасово проживають в однокімнатній квартирі матері позивачки, вони залишаються зареєстровані в спірній квартирі, тому є всі підстави для задоволення позову. До сьогодення відповідач з вимогами про виселення [PERSON] до суду не зверталася. Враховуючи, що позивач є колишньою невісткою відповідача [PERSON] , то на час реєстрації позивачки в спірній квартирі, остання перебувала в сімейних відносинах з відповідачкою, яка є власницею квартири. Просила звернути увагу суду, що перешкоджання в користуванні спірної квартири з боку відповідача, порушує права та інтереси в тому числі і неповнолітньої дитини. Відповідач [PERSON] будучи належним чином повідомленою про день та час розгляду справи в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву в якій просила розглянути справу за її відсутності та за участі її представників. Надала суду відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що позовні вимоги не визнає, оскільки вважає їх безпідставними. Дійсно [PERSON] разом з її сином [PERSON] та їх неповнолітньої дитиною - [PERSON] зареєстровані та проживали в спірній квартирі, власницею якою є вона. Позивач самостійно без примусу, через суперечки зі своїм чоловіком, покинула спірну квартиру, зібравши всі свої речі та речі дитини. Після того, як вона пішла, із квартири зникли право установлюючи документи на квартиру та належні їй та синові грошові кошти і золоті прикраси. Зазначила, що ані вона ані її син - [PERSON] не заперечують проти проживання в спірній квартирі неповнолітньої дитини. Проте, через систематичне порушення правил співжиття з боку позивача, їх сумісне проживання є неможливим. Зокрема, вказувала, що [PERSON] погрожувала їй, що забере спірну квартиру, як сумісне майно придбане під час шлюбу із [PERSON] , направляла до сина двох невідомих осіб, які погрожували тому та відібрали ключі від спірної квартири. Зазначила, що з будь-якими вимогами до [PERSON] про її виселення чи втрату нею право користування спірною квартирою вона до суду не зверталася. Просила відмовити в задоволенні позову. (а.с.54-56). Представник відповідача [PERSON] , діюча на підставі нотаріально посвідченої довіреності (а.с.36), у судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позову, в зв`язку з його безпідставністю. Пояснила, що позивач разом з чоловіком та неповнолітнім сином дійсно деякий час проживали в спірній квартирі, але вона з дитиною добровільно покинула квартиру, зібравши всі свої речі. Не заперечувала, що [PERSON] та її неповнолітній син й досі зареєстровані в спірній квартирі, з вимогами про її виселення відповідач до суду не зверталася. Але на теперішній час сумісне проживання позивача та відповідача є неможливим, оскільки порушує права відповідача, як власника квартири. Наразі в квартирі проживає відповідач - [PERSON] , чи проживає там [PERSON] вона пояснити не може. Зазначила, що відповідач не заперечує проти проживання в спірній квартирі свого онука - [PERSON] . Представник третьої особи служби у справах дітей Маріупольської міської ради по Лівобережному району управління «Служба у справах дітей» Маріупольської міської ради, [PERSON] , діюча на підставі довіреності, (а.с.66) належним чином повідомлена про день та час розгляду справи до судового засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи без її участі. За клопотанням позивача в судовому засіданні була допитана у якості свідка [PERSON] , яка суду пояснила, що позивач є її племінницею, їй відомо, що приблизно з початку 2018 року, остання із неповнолітнім сином проживає зі своєю матір`ю в однокімнатній квартирі, де дитині не вистачає простору, він спить з матір`ю в одному ліжку. Раніше [PERSON] разом зі своїм чоловіком та їх неповнолітнім сином проживали у спірній двохкімнатній квартирі, кому належить квартира їй не відомо. Але вона знає, що позивач разом з чоловіком ремонтували цю квартиру, доводили її до ладу, облаштовували дитячу кімнату. До розірвання шлюбу, відносини між позивачем та її чоловіком були доволі натягнуті, зі слів [PERSON] чоловік зловживав спиртним та влаштовував скандали, тероризував її та дитину, через що вони з сином часто плакали. Через такі обставини позивач разом з неповнолітнім сином були вимушені покинути квартиру. Також їй відомо, що всі речі та майно позивачки залишилася в спірній квартирі, на теперішній час вона не може потрапити до квартири, оскільки не має ключів, які зі слів позивача відібрав у неї її чоловік [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні відмовилась від допиту свідка [PERSON] , про допит я кого заявляла раніше. Вислухавши сторони, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що двокімнатна квартира [ADDRESS] належить відповідачу - [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, зареєстрованого № 296 від 21 квітня 2010 року та посвідченого нотаріусом К.О. Горелік, державна реєстрація права власності на вказану квартиру відбулася 28 квітня 2010 року, реєстраційний номер майна 17558399, що підтверджується інформацією з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно. (а.с.44). Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольської міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] та [PERSON] 17 жовтня 2008 року зареєстрували шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 1017. Прізвище дружини після реєстрації шлюбу - « [PERSON] ». (а.с.5) Згідно рішення Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 22 лютого 2018 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, після розірвання шлюбу [PERSON] залишено прізвище - « [PERSON] » Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Жовтневим відділом реєстрації актів цивільного стану Маріупольської міського управління юстиції Донецької області, [PERSON] та [PERSON] є батьками неповнолітнього [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] у відзиві на позовну заяву стверджувала, що колишній чоловік позивача [PERSON] - [PERSON] є її сином. Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] є неповнолітньою особою, який перебуває в родинних відносинах з відповідачем [PERSON] , оскільки є її онуком, а позивач [PERSON] є колишнім членом сім`ї власника спірної квартири, тобто колишньою невісткою відповідача - [PERSON] , оскільки шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] припинені на підставі рішення суду. Відповідач [PERSON] визнала, що позивач [PERSON] та неповнолітній онук [PERSON] з її згоди були зареєстровані та проживали однією сім`єю разом з її сином [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , власницею якою є вона. Отже, факт реєстрації позивача [PERSON] та неповнолітнього [PERSON] в спірній квартирі не заперечується сторонами та підтверджується копією паспорта позивача [PERSON] , де зазначено, що місце її проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . (а.с.7). Факт перешкоди у користуванні спірною квартирою позивачці [PERSON] та неповнолітньому [PERSON] підтверджуються неодноразовими зверненнями позивача до відділення поліції, зокрема у травні 2018 року (а.с.11-14), а також показаннями свідка [PERSON] , яка в судовому засіданні стверджувала, що позивач з неповнолітнім сином на теперішній час позбавленні можливості вселитися в спірну квартиру, оскільки замки в квартирі змінені. З показань свідка [PERSON] та письмових звернень позивачки до поліції також вбачається, що позивач [PERSON] разом з неповнолітнім сином покинула спірну квартиру, через сварки із своїм чоловіком [PERSON] Про наявність неприязних стосунків між [PERSON] та її чоловіком [PERSON] свідчить і рішення суду про розірвання шлюбу між ними. У відповідності до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ч.1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їхніх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Тобто проживання членів сім`ї у житловому приміщенні, яке належить громадянину на праві власності, є результатом реалізації права власника й у них виникає право на користування чужим майном, тобто сервітутне право. У разі виникнення спору між власником та особами, які проживали з ним як члени сім`ї, необхідно враховувати той факт, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Частиною четвертою статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно з положеннями статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Верховний суд України в листі від 01.07.2013 року "Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ" роз`яснив, що у разі виникнення спору між власником і членами його сім`ї суд повинен врахувати, що право члена сім`ї власника на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сім`ї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статей 9, 156, 157 ЖК сам факт припинення сімейних відносин із власником (власниками) квартири не позбавляє колишніх членів його (їх) сім`ї права користуватися займаним приміщенням і не є підставою для їх виселення з цього жилого приміщення. Право вимагати в судовому порядку виселення колишніх членів сім`ї власник жилого будинку (квартири) має відповідно до ст. 157 ЖК, але за наявності обставин, передбачених ч. 1 ст. 116 цього Кодексу. Передбачені статтями 9, 156, 157 ЖК обмеження щодо виселення колишніх членів сім`ї власника не є порушенням права власності. Отже, посилання відповідач [PERSON] на те, що її сумісне проживання з колишньою невісткою [PERSON] порушує її права як власника спірної квартири та є неможливим через систематичне порушення останньою правил співжиття є безпідставними, оскільки [PERSON] з вимогами про виселення чи визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, до суду не зверталася, доказів про вчинення дій зі сторони [PERSON] , які б свідчили про систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із нею в одній квартирі, суду не надала. А відтак і підстави для виселення позивача [PERSON] зі спірної квартири відсутні. Враховуючи вищевикладені норми права та встановлені судом обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову про усунення перешкод позивачці в користуванні квартирою [ADDRESS] та її вселення в квартиру, оскільки остання зареєстрована та має право на користування в даній квартирі, незважаючи на те, що є колишнім членом сім`ї власника квартири [PERSON] . До того ж рішення суду про виселення позивача чи втрату нею права користування спірною квартирою відсутнє. Щодо вимог про вселення в спірну квартиру неповнолітнього [PERSON] , суд виходить з наступного. Згідно з положеннями статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до положень статті 18 Закону України «Про охорону дитинства», держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Враховуючи неповнолітній вік [PERSON] , якому на час розгляду справи виповнилося 10 років, він не може самостійно обирати місце проживання, тому факт його не проживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення його права користування належним його бабусі житлом. Право користування житлом у дитини виникає на підставі факту її народження. Зазначена правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду, зокрема у справах № 296 /2411/16-ц від 21.02. 2018 року та № 711/4431/17 від 04.07.2018 року . Суд зазначає, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла (рішення у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2003 року, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року. Крім того, втручання держави у право на повагу до житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві», інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною метою (рішення у справі «Зехентнер проти Австрії», 2009 року, пункт 56). З урахуванням установлених судом обставин, суд вважає, що відмова у вселенні неповнолітнього в спірну квартиру, за відсутності у нього іншого належного йому на праві власності чи постійному користуванні житла, буде становити для нього надмірний тягар, не співмірне із переслідуваною законною метою, та не є необхідним у демократичному суспільстві. Таким чином, з врахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що факт реєстрації неповнолітнього позивача [PERSON] у спірній квартирі був вчинений за фактом його народження та зареєстрованого місця проживання його батьків, оскільки відповідач [PERSON] стверджувала про факт реєстрації в спірній квартирі разом з позивачами і її сина - [PERSON] , який є батьком неповнолітнього [PERSON] . Суд наголошує, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Отже, вимоги [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] про усунення перешкоди в користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом їх вселення в спірну квартиру, за місцем їх реєстрації є обґрунтованими та такими що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно ч.2 п.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати, по сплаті судового збору в розмірі 704, 80 грн., що підтверджується квитанцією. (а.с.10)

Outcome: approved