Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] третя особа - Управління ведення Реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради, в якому просила суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що вона є власником будинку [ADDRESS], в якому зареєстрований її колишній чоловік [PERSON] Позивач стверджує, що з 2014 року відповідач не мешкає у вказаному будинку, ніяких витрат по утриманню майна не несе, комунальні послуги не сплачу, будь-яких домовленостей між сторонами стосовно проживання в цій квартирі не існує. Залишаючись зареєстрованим за вказаною адресою відповідач створює певні незручності для позивача, перешкоджає здійснювати право власності на будинок та змушує витрачати власні кошти позивача на оплату житлово-комунальних послуг за відповідача. У зв'язку з тим, що відповідач з реєстрації не знявся позивач вимушена звернутися до суду з вказаним позовом. В судовому засіданні позивач та її представник за довіреністю [PERSON] підтримали заявлені позовні вимоги в повному обсязі та просили суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням з підстав, вказаних у позові. Відповідач в судове засідання не з'явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 77 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явились в судове засідання без поважних причин. Таким чином, суд вважає, що Відповідач не з'явилася в судове засідання без поважних причин, причину неявки суду не повідомила, про час і місце судового засідання була повідомлена належним чином. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник третьої особи - Управління ведення реєстру територіальної громади Департаменту реєстрації Харківської міської ради правом на участь в судовому засіданні не скористались, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись своєчасно та належним чином. Матеріали справи містять письмову заяву про розгляд справи за відсутності представника третьої особи. Відповідно до ст. 224 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення, з урахуванням того, що представник позивача не заперечувала проти такого вирішення справи. З'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані позивачем докази, заслухавши пояснення позивача та її представника, допитавши свідків, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Даний принцип полягає у змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Стороні зобов'язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення, як того вимагають положення ст. 60 ЦПК України, за якими доказуванню підлягають обставиш які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, яг беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судовим розглядом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі, зареєстрованому 21.09.2007 року Московським відділом реєстрації актів цивільного стану Харківського міського управління юстиції. Під час перебування у шлюбі [PERSON] набула у власність житловий будинок з надвірними будівлями № [ADDRESS] на підставі Договору купівлі-продажу житлового будинку б/н від 14.05.2010 року, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстровий № 832. Згідно з Витягом з Державного реєстру правочинів № 8534181 від 14.05.2010 року та Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно КП «ХМБТІ» № 26717134 від 15.07.2010 року, [PERSON] зареєструвала право власності на вказаний будинок. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.02.2014 року, яке набрало законної сили, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 02.03.2017 року, яке залишено в силі ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 23.05.2017 року, позовні вимоги [PERSON] задоволено та визнано за останньою право особистої приватної власності на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя відмовлено. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Позивач вказує, що з 2014 року, після розірвання шлюбу, відповідач не мешкає у належному їй на праві власності будинку. Згідно відомостей відділу адресно-довідкового підрозділу ГУ ДМС УДМС України в Харківській області [PERSON], [INFO], з 16.12.2010 року до цього часу зареєстрований за адресою: [ADDRESS]. Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, посилаються на те, реєстрація відповідача у належному їй на праві власності будинку порушує її право, як власника майна, та просить суд усунути перешкоди, шляхом визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] Відповідно до ч. 1, 4 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом (пункт другий вказаної статті). Право приватної власності, згідно частини четвертої наведеної статті Основного закону України, є непорушним. Зазначені положення кореспондуються з вимогами статті 319 Цивільного кодексу України, відповідно до якої власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 вказаного кодексу визначено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні їм права користування й розпорядження своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Спірні правовідносини регулюються ст. 405 ЦК України, згідно з якою член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У судовому засіданні за клопотанням позивачів допитані свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які повідомили суду що з 2014 року відповідач не проживає за адресою: [ADDRESS], не сплачує комунальні послуги, не приходить до будинку, не слідкує за його технічним станом. Свідки вказали, що позивач не чинила перешкод у проживанні відповідача у вказаному будинку. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. З урахуванням системного аналізу зазначених вище норм та матеріалів справи, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог про усунення перешкод у користуванні позивачем будинком № [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] таким, що втратив право користування будинком.

Outcome: approved