Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

Заявник звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті її чоловіка, [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] в м. Горлівка Донецької області. Заява обґрунтована тим, що в органі Державної реєстрації актів цивільного стану заявниці було відмовлено у реєстрації смерті у зв`язку з тим, що документ, що підтверджує смерть видано на неконтрольованій органами державної влади України території та рекомендовано звернутись до суду. Єдиною підставою для державної реєстрації смерті в даних випадках є рішення суду про встановлення факту смерті. Вказала, що встановлення даного факту необхідно для отримання свідоцтва про смерть. Заявник в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутністю. Представник заінтересованої особи, в судове засідання не з`явився. Від начальника Добропільський міського відділ державної реєстрації актів цивільного стану надійшла заява про розгляд справи без участі представника відділу, в якій просив розглянути справу на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява про встановлення факту смерті підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] зареєстрована за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорта заявника (а.с.5-6). Відповідно до довідки від 07.11.2017 року № 6036 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання заявника [ADDRESS] . ( а.с.7) Судом встановлено, що заявник [PERSON] є дружиною [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.8). Згідно копії лікарського свідоцтва про смерть № 648 від 20.03.2020 року, копії довідки про причину смерті № 648 від 20.03.2020 року, які видані лікарем Горлівського відділення Республіканського бюро судово-медичних експертиз, [PERSON] , [INFO] помер [INFO] , причина смерті: гостра серцева недостатність, атеросклеротичний кардіосклероз. З копії паспорта серії [NUMBER] вбачається, що даний паспорт громадянина України виданий на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Горлівка Донецької області (а.с.9). Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] , [INFO] , уродженець м. Горлівка Донецької області [INFO] помер в м. Горлівка, про що Калінінським відділом запису актів громадянського стану Горлівського міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки складено актовий запис № 286 від 20.03.2020 року (а.с.12). Вищевказані досліджені документи, а саме копії лікарського свідоцтва про смерть та довідка про причину смерті, свідоцтво про смерть, - видані органами та закладами м. Горлівка, які розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. З доданих до заяви [PERSON] фотографій вбачається, що на них на передньому плані зображені могила та хрест з табличкою з написом « [PERSON] [NUMBER] » (а.с.16-17). З відмови у проведенні державної реєстрації смерті, наданої керівником Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) Григор`євою Я.В. 04.09.2020 р. № 20.31-61-399 вбачається, що у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON] , який помер [INFO] , було відмовлено, так як заявником пред`явлено документ, який видано на тимчасовіо окупованій території України, де органи державної влади не здійснюють свої повноваження, а тому він є недійсним і не створює правових наслідків (а.с.15). З повідомлення начальника Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 08.09.2020 року № 20-31-13-1489 вбачається, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актовий запис про смерть на [PERSON] , [INFO] - не виявлено. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Даючи оцінку допустимості копіям лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті, свідоцтву про смерть, які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст.19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавтва має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини\~ (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст. 2 ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», будь-який акт, виданий у зв`язку з діяльністю збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняним закладом), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] у м. Горлівка Донецької області, і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть її чоловіка. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України. На підставі ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved