Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Сколівського районного суду Львівської області з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, у якому просить шлюб між ними розірвати, посилаючись на те, що можливості зберегти сім`ю немає, спільне життя в сторін не склалося, а подальше збереження шлюбу суперечить його інтересам. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 20.07.2020 року прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та відкрито провадження у справі. У наданий судом строк для подання відзиву [PERSON] направила до суду зустрічну позовну заяву, в якій просила провести поділ спільного сумісного нерухомого майна подружжя. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 22.09.2020 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ нерухомого майна, що є спільною власністю подружжя, прийнято до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] до\~ [PERSON] про\~розірвання шлюбу. Крім того, 22.09.2020 року позивачем за первісним позовом (відповідачем за зустрічним) подано заяву, в якій він підтримав первісні позовні вимоги в повному обсязі, визнав зустрічні позовні вимоги та просив розгляд справи проводити за його відсутності. Також, 22.09.2020 року представником відповідача за первісним позовом (позивача за зустрічним) адвокатом Геш І.Ю. подано заяву про розгляд справи без участі [PERSON] та її представника, в якій також зазначив про визнання первісних позовних вимог та просив зустрічні позовні вимоги задоволити. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, в порядку ч. 2\~ст. 247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позовні вимоги зо первісним та зустрічним позовами підлягають до задоволення з наступних підстав. Щодо позовних вимог за первісним позовом, то суд зазначає про таке. Відповідно до ст. 112 СК України\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно з п. 12\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Зі свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 06.05.1989 року Верхньосиньовидненською селищною радою Сколівського району Львівської області, вбачається, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 06.05.1989 року, актовий запис № 6. Позивач наполягає на розірванні шлюбу і своєму небажанні проживати з відповідачем однією сім`єю. Судом встановлено, що шлюбні відносини між сторонами припинились більше ніж півроку тому, спільне господарство не ведуть, що свідчить про тривалість і стійкість конфлікту між ними та остаточний розпад сім`ї. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом і наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має наміру зберегти шлюб. Беручи до уваги те, що відповідач за первісним позовом позовні вимоги визнала, суд вважає, що причини, що стали підставою для звернення в суд з позовом про розірвання шлюбу, є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін, що має істотне значення, тому його слід розірвати. Крім того, на підставі імперативних приписів частини першої, пункту 1 частини другої\~статті 141 ЦПК України\~з відповідача за первісним позовом слід стягнути на користь позивача за первісним позовом судові витрати, які складаються з судового збору, сплаченого позивачем при поданні позову у розмірі 840 грн. 80 коп. Щодо позовних вимог за зустрічним позовом, то суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 3\~ст. 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі\~статтею 60 СК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). На підставі наявного в матеріалах справи свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданого 06.05.1989 року Верхньосиньовидненською селищною радою Сколівського району Львівської області, судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 06.05.1989 року. Як вбачається з копії Свідоцтва серії [NUMBER] , виданого Стрийським державним комунальним міжрайонним бюро технічної інвентаризації, [PERSON] володіє на праві приватної власності квартирою [ADDRESS] . Підставою видачі Свідоцтва є Рішення виконавчого комітету Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області № 246 від 26.11.2002 року. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується\~статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у\~статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга\~статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга\~статті 364 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України). Частинами 1, 2\~ст.70 СК України\~встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України\~встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23, 24\~постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»\~вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 цієї ж\~постанови, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65\~СК України. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі\~ст.60 СК України. Згідно зі звітом з незалежної оцінки майна: квартири загальною площею 315, 75 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , ринкова вартість такого станом на 27.07.2020 року становить 750\~000, 00 гривен. Відповідно до\~ст. 82 ЦПК України\~обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Враховуючи викладене, аналізуючи докази в їх сукупності, беручи до уваги той факт, що відповідач за зустрічним позовом визнав позов, майно придбано у період спільного життя подружжя, суд вважає за можливе позов задовольнити та визнати дане майно спільною сумісною власністю, що не порушує прав та законних інтересів будь-яких осіб. У відповідності до\~ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Разом з тим, станом на день подання позову, з врахуванням ціни позову, позивачем підлягав до сплати судовий збір в розмірі 1 відсотку ціни позову (750\~000*1/2/100*1=3\~750). Таким чином, із відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивача за зустрічним позовом слід стягнути 3\~750, 00 грн. Як вбачається із матеріалів справи, позивачем за зустрічним позовом сплачено судовий збір в розмірі 7\~500, 00 грн., тобто в розмірі більшому ніж передбачено законом, у зв`язку з чим зайво сплачена сума судового збору у розмірі 3\~750, 00 грн. підлягає поверненню позивачу за зустрічним позовом.

Outcome: approved