Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, який було зареєстровано 25 вересня 2004 року, свідоцтво про укладення шлюбу І-ИК № 864184. Посилається на те, що вона з 25 вересня 2004 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. 03 червня 2003 року, в шлюбі, народились доньки [PERSON], та [PERSON] Зазначає, що на даний час шлюбні відносини між сторонами фактично припинені, спільне життя і збереження шлюбу неможливе та суперечить інтересам позивача оскільки між сторонами склались неприязні стосунки та виникали постійні конфліктні ситуації, саме тому просить шлюб розірвати. В судове засідання позивач не зявилася, від неї надійшла заява про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не зявився, про день, місце та час слухання справи повідомлений належним чином. Відповідно ч.2\~ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо розгляд справи здійснюється у відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Тому, ураховуючи вказане, суд вважає за можливе на підставі ст.224 ЦПК України розглянути вказану справу у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з огляду на наступне. Питання, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом (хоча б один учасник правовідносин є іноземцем, особою без громадянства або іноземною особою; об'єкт правовідносин знаходиться на території іноземної держави; юридичний факт, який створює, змінює або припиняє правовідносини, мав чи має місце на території іноземної держави), у тому числі й питання підсудності судам України справ з іноземним елементом, вирішуються згідно із Законом України «Про міжнародне приватне право». Закон України «Про міжнародне приватне право» визначає приватноправові відносини як відносини, які ґрунтуються на засадах юридичної рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності, суб'єктами яких є фізичні та юридичні особи. (п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про міжнародне приватне право"). Відповідно до ст. 58 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянами України,\~\~шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України. Виходячи з положень ст. 60\~\~Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя,\~\~а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало постійне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі,\~\~а за відсутності такого - право, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв'язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обирати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місце проживання. Як передбачено ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. За нормою ч. 2 ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім'ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст.110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути предявлений одним із подружжя. Згідно з ч.2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного із них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 25.09.2004 року, що вбачається зі свідоцтва про шлюб серія І-ИК № 864184 (а.с. 4). У сторін народилися доньки: [PERSON], [INFO] (свідоцтво про народження ІV ИК № 821150); [PERSON] [INFO] (свідоцтво про народження ІV ИК № 821151) (а.с. 5-6). Причиною розпаду сімї є фактичне припинення шлюбних відносин. Судом встановлено, що шлюб між сторонами носить формальний характер. Беручи до уваги відсутність у сторін бажання зберегти сімю, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя неможливе, збереження сімї суперечить їхнім інтересам, а тому шлюб слід розірвати. На підставі ст.ст. 110, 112, 113,115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved