Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

Звернувшись 18.07.2017 до суду з первісним позовом, позивач просить визнати такою, що втратила право користування \~житловим приміщенням будинку № 3 по вулиці \~Дворянська в с. Ківшовата Таращанського району Київської області, [PERSON]. В обгрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що він є власником вказаного житлового будинку відповідно до витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 22.01.2008, в якому окрім нього зареєстрованою значиться його колишня дружина [PERSON] і з якою він перебував у шлюбі з 19.04.2006 по 27.05.2013. Також зазначає, що з 01.06.2013 відповідачка з речами виїхала з будинку і більше не зявляється, комунальні платежі не сплачує, не несе витрат по обслуговуванню будинку. Факт її реєстрації у будинку перешкоджає йому як власнику в повному обсязі реалізувати своє право власності і в тому числі створити нову сімю. Як на правову підставу своїх позовних вимог посилається на ст. 71 , 72 ЖК України, ст. 319, 321, 391 ЦК України. Не погоджуючися із первісним позовом, відповідач 07.08.2017 звернулася до суду із зустрічним позовом, за яким з урахуванням уточнених нею позовних вимог просить розділити майно, що є спільною сумісною власністю подружжя між нею та позивачем за первісним позовом в рівних частинах, визнавши за нею право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 47.6 кв.м, розташованого в с. Ківшовата Таращанського району Київської області по вул. Дворянська, 3. Також просила стягнути з відповідача на свою користь понесенні нею у справі судові витрати по оплаті судового збору в сумі 640.00 та понесених витрат при отриманні правничої допомоги в розмірі 6343.20 грн.. В обгрунтування позову посилається на те, з 19.04.2006 вона перебувала з позивачем за первісним позовом у шлюбі. Під час шлюбу, а саме 15.12.2007, ними було придбано спірний житловий будинок. Після розірвання шлюбу вони з відповідачем домовилися про те, що вона не буде звертатися до суду із позовом про поділ майна подружжя, а він у свою чергу подарує їхнім спільним дітям 1/2 частину будинку з господарськими спорудами та будівлями та добровільно буде сплачувати аліменти на утримання дітей. Про порушення свого права власності на 1/2 частину будинку вона дізналася в серпні 2017, отримавши із суду позовну заяву про визнання її такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В судовому засіданні [PERSON] підтримав первісний позов за викладених у ньому обставин та просив його задовольнити. У задоволенні зустрічного позову просив відмовити. При цьому суду пояснив, що спірний будинок був придбаний ним за його особисті кошти під час перебування у шлюбі з відповідачкою. Такі кошти на придбання будинку йому дала його матір, проте доказів цієї обставини суду надати не може. З цієї підстави вважає, що будинок не може бути визнаний об'єктом права спільної сумісної власності і є його особистою власністю. Підтвердив доводи в судовому засіданні відповідача [PERSON] в тім, що він неодноразово з часу розірвання шлюбу до дня його звернення до суду з позовом мав розмови з відповідачкою з приводу поділу будинку і вони домоволися, що вона не буде звертатися до суду з приводу поділу будинку, а він у свою чергу подарує 1/2 спірного будинку їх дітям. Разом з тим, жодних дій з цього приводу він не вчиняв через відстуність коштів. Також уточнив, що відповідач змушена була залишити будинок разом з дитиною, оскільки вони не могли після розірвання шлюбу проживати разом і з приводу чого він ставив їй вимогу. Представник первісного позивача підтримав позицію свого довірителя та просив первісний позов задовольнити, а у задоволені зустрічного позову відмовити з огляду на пропуск позивачем за зустрічним позовом загального строку позовної давності, підстави для поновлення якого з огляду на дату розірвання шлюбу та дату звернення до суду, відсутні. Відповідач за первісним позовом в судовому засіданні первісний позов не визнала та просила в його задоволенні відмовити. Зустрічний позов підтримала за викладених у ньому обставин і підстав та просила його задовольнити. При цьому суду пояснила, що після розірвання шлюбу вона змушена було виїхати зі спірного будинку і що від неї вимагав [PERSON]. Після того вони з ним неодноразово мали розмови з приводу поділу будинку, зважаючи, що він був придбаний у період шлюбу, під час яких між ними виникла домовленість, що вона не буде звертатися до суду із позовом про поділ будинку, а він відчужить 1/2 частину вказаного нерухомого майна на користь їх спільних дітей. Вчинити такі дії він обіцяв постійно, а тому вона раніше не зверталася до суду з приводу поділу цього майна і про порушення свого права дізналася лише після отримання із суду копії первісного позову. Представник відповідача за первісним позовом в судовому засіданні підтримав позицію своєї довірительки та просив суд поновити пропущений з поважної причини строк звернення до суду із позовом про поділ майна, що є об'єктом спільної сумісної власності, посилаючись на викладені його довірителем у судовому засіданні обставини і в тому числі на те, що про порушення свого права вона дізналася лише після звернення [PERSON] до суду із первісним позовом. Заслухавши у судовому засіданні сторін спору та їх представників, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні зустрічного позову та задоволення зустрічного позову, виходячи із наступного. З 19.04.2006 сторони спору перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого мають двох малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Рішенням Таращанського районного суду Київської області від 27.05.2013 шлюб сторін спору розірвано. Вказані обставини учасниками справи визнаються, а тому відповідно до положень ч.1 ст. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають . Під час перебування у шлюбі сторони спору придбали житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами в с. Ківшовата Таращанського району Київської області по вул. Комсомольська (нині Дворянська) № 3, право власності на який було зареєстровано на імя [PERSON]. З 01.06.2013, а саме після розірвання шлюбу, [PERSON] за наполяганням [PERSON] залишила будинок разом з дітьми та стала проживати в іншому орендованому нею житлі в с.Ківшовата та м.Тараща. При цьому сторони домовилися, що [PERSON] відчужить на користь дітей 1/2 частину вказаного житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами і про що між ними постійно велися розмови, а [PERSON] у свою чергу не буде звертатися до суду із позовом про поділ цього нерухомого майна. Проте такої дії [PERSON] до його зверенння до суду із первісним позовом не вчинив і що він підтвердив особисто у судовому засіданні. Викладене підтверджується показаннями у судовому засіданні сторін спору та дослідженими у судовому засіданні письмовими доказами, якими є: 1. копія паспорта на імя [PERSON] (а.с. 5-6); 2. договір купівлі продажу житлового будинку від 15.12.2007, посвідчений державним нотаріусом Таращанської районної державної нотаріальної контори Київської області за реєстровим № 4474 (а.с. 8); 3. витяг з Державного реєстру правочинів від 15.12.2007 № 5151707 (а.с. 9); 4. витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 17460600 від 22.01.2008 (а.с. 10); 5. рішення Таращанського районного суду Київської обалсті від 27.05.2013 у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про про зірвання шлюбу (а.с. 11); 6. довідки Ківшоватської сільської ради Таращанського району Київської області від 14.07.2017 №№ 1317, 1318 (а.с. 12-13); 7. акт за участю депутата Ківшоватської сільської ради Таращанського району Київської області від 17.07.2017 (а.с. 14); 8. копія паспорта на імя [PERSON] (а.с. 30-32); 9. акт за участю депутата Ківшоватської сільської ради Таращанського району Київської області від 15.12.2015 (а.с. 48); 10. акт за участю депутата Ківшоватської сільської ради Таращанського району Київської області від 11.03.2015 (а.с. 49). Відповідно положень до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, яке вона може здійснити шляхом звернення до суду у визначеному ЦПК України порядку (ст. 4 ЦПК України) і що також гарантовано ст.124 Конституції України. Згідно ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ\~\~Конвенцію\~\~про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини\~\~як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.\~ Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються;\~ чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження;\~ які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин;\~ яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин;\~ чи слід позов задовольнити або в позові відмовити;\~ як розподілити між сторонами судові витрати;\~ чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення;\~ чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що\~кожна сторона повинна довести\~обставини,\~які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням\~особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 81 зазначеного вище Кодексу кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими\~учасниками справи (ч. 5 ст. 81 ЦПК України).\~ \~ Під час розгляду цієї цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та виконання обов»язків учасниками справи, у тому числі й в частині подання ними доказів та заяви клопотань з приводу забезпечення доказів. З огляду на вищенаведене, суд розглядає справу на підставі отриманих доказів. Відповідно до положень ч. 3 ст. 368 ЦК України визначено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Аналогічні приписи містять у собі і положення статті 60 СК України в тім, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, визнання майна особистою приватною власністю дружини, чоловіка потребує доведення. У даній справі з огляду зміст та вимоги первісного позову, правові підстави, на які посилається первісний позивач в обгрунтування останнього, а також його доводи проти зустрічного позову, такого доведення потребує належність спірного будинку позивачу [PERSON] на праві особистої приватної власності, адже саме він стверджує, що даний будинок не є спільним майном подружжя, а його особистою власністю. На разі, на переконання суду первісний позивач [PERSON] всупереч ст. 12 ЦПК України в тім, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій та статті 81 цього Кодексу в тім, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, не довів належними та допустимими доказами того, що спірний житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами в с. Ківшовата Таращанського району Київської області по вул. Комсомольська (нині Дворянська) № 3 придбаний за його особисті кошти та не довів джерела походження таких коштів. Його пояснення у судовому засіданні про те, що кошти для придбання будинку йому надала мати, свого належного підтвердження у судовому засіданні не знайшли і на переконання суду самі по собі не являються належним та допустимим доказом такої обставини. За викладеного, з огляду на встановленні обставини спору в тім, що будинок був придбаний сторонами спору у період шлюбу, а також на положення ст. 368 ЦК України та ст. 60 СК України, суд приходить до висновку, що придбаний 15.12.2007 згідно договору купівлі-продажу на імя [PERSON] житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, що в с. Ківшовата Таращанського району Київської області по вул. Комсомольська (нині Дворянська) № 3 є обєктом права спільної сумісної власності колишнього подружя, якими є сторони спору - [PERSON] та [PERSON]. Вирішуючи за таких встановлених у судовому засіданні обставин вимогу первісного позову про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням суд виходить із наступного. Частинами 1, 2 статті 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням та що є вимогою первісного позову. Визнати відповідача такою, що втратила право користування жилим приміщенням, позивач за первісним позовом просить, посилаючись на ст. 71, 72 Житлового кодексу України. Позаяк, на переконання суду, вказані норми не можуть бути застосовані до вказаних правовідносин, оскільки вони регулюють відносини, що виникають з приводу користування жилим приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду, тоді як в даній справі правовідносини виникли з приводу користування приватним житловим фондом. З огляду на положення ч.1 ст. 5 ЦПК України в тім, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором, суд також звертається при вирішенні цього спору до положень ст. 405 ЦК України, за якими член сім'ї власника житла може втратити право на користування цим житлом у разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Проте норми статті 405 ЦК України слід застосовувати саме до членів сім'ї, за якими зберігається право користування житловим приміщенням, але яке не належить їм на праві власності. Оскільки відповідач за первісним позовом [PERSON] є співвласником житлового будинку по вул. Дворянська, 3, в с. Ківшовата Таращанського району Київської області і що достовірно встановлено у судовому засіданні, а згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним, не знаходить суд підстав для застосування при вирішенні первісного позову і положень ст. 319, 321 та 391 ЦК України, на які позивач посилається як на підставу свого позову. Зважаючи, що відповідач за первісним позовом [PERSON] має рівні з позивачем [PERSON] права на володіння, користування і розпорядженням спірним майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (ст. 63 СК України), а також на встановлену судом обставину, що [PERSON] змушена була залишити місце проживання у вказаному будинку за наполяганням позивача і що сторони спору підтвердили у судовому засіданні, підстав для задоволення вимоги первісного позову про визнання її такою, що втратила право користування житловим будинком з господарськими та побутовими спорудами, що в с. Ківшовата Таращанського району Київської області по вул. Комсомольська (нині Дворянська) № 3, суд не вбачає. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як вбачається, [PERSON] оспорює право спільної сумісної власності [PERSON] на вказаний житловий будинок і на що вказує зміст його позову та надані ним суду пояснення. За таких обставин звернення [PERSON] до суду із зустрічним позовом є обгрунтованим та підлягає розгляду по суті, оскільки сторони спору не змогли добровільно поділити спірне майно за домовленістю між собою, як це передбачають положення ст. 372 ЦК України. Вирішуючи цей спір, суд виходить із наступного. Відповідно до вимог ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є в спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Аналогічні приписи містять і положення ст.ст. 63, 69, 70 СК України, за якими дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядженням майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, та мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності і що у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Домовленості стосовно добровільного поділу спірного майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, із визначенням часток у праві власності кожного на це майно та шлюбний договір між сторонами відсутні, а тому суд вважає, що такі частки сторін спору є рівними. За положеннями ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Якщо майно набуте подружжям за час шлюбу було зареєстроване лише на ім'я одного із них, це не спростовує презумпцію належності його до спільної сумісної власності та не позбавляє особу, яка вважає себе власником майна, права пред'явити позов про визнання її права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, і що має місце у даному випадку. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а тому суд вважає, що на разі, якщо титульним власником спільного є лише один співвласник (наприклад, лише на ім'я одного із подружжя у шлюбі придбано та зареєстровано земельну ділянку, житловий будинок чи автомобіль), а право власності іншого співвласника майна не підтверджене документально, або навіть не визнається чи заперечується, то на підставі норм ст. 392 Цивільного кодексу України зацівлена особа (співвласник право власності якого не підтверджене документально) може в судовому порядку захистити своє суб'єктивно непідтверджене, невизнане, порушене чи оспорене право власності на частку в спільному майні. Таким чином, системний аналіз наданих доказів дозволяє суду зробити висновок про те, що позовні вимоги позивача за зустрічним позовом про поділ майна подружжя, що є у спільній сумісній власності, придбаного під час шлюбу, підлягають до задоволення шляхом визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями та спорудам, що в с. Ківшовата Таращанського району Київської області по вул. Дворянська, 3, При цьому суд відхиляє вимоги сторони позивача за первісним позовом про застосування до вимоги зустрічного позову наслідків спливу строку позовної давності, як це передбачено ст. 72 СК України та ст. 257 ЦК України, з огляду на наступне. Відповідно до ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Разом з тим, з огляду на системний аналіз положень чинного СК України слід прийти до висновку про те, що початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, має обчислюватися не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106,107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК). Саме на це вказав у своїй правовій позиції, яка висловлена у постанові від 23 вересня 2015 року по справі № 6-258цс15, Верховний Суд України, який зазначив, що вирішуючи питання перебігу позовної давності, суди мають врахувати, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення шлюбу не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності. Таким чином, аналіз вищевказаних норм передбачає, що початок перебігу строку позовної давності пов'язується з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи та співпадає з моментом виникнення права на позов. В судовому засіданні встановлено, зокрема із пояснень позивача за первісним позовом [PERSON], що він мав розмову з відповідачкою з приводу поділу будинку і що між ними було досягнуто домовленості про такий поділ шляхом відчуження ним 1/2 частини спірного будинку, право на яку має [PERSON], на користь їх спільних з нею дітей і що такі розмови мали місце неодноразово з дня розірвання шлюбу до дня його звернення до суду з позовом, проте він не вчинив таких дій через відсутність у нього коштів. Викладене у своїй сукупності вказує на те, що відповідач за первісним позовом [PERSON] дізналася про порушення свого права власності на 1/2 частину житлового будинку після звернення [PERSON] до суду із первісним позовом про визнання її особою, що втратила право користування житловим приміщенням (18.07.2017) та отримання копії останнього, а відтак строк позовної давності на звернення до суду із вимогою про поділ спільного сумісного майна нею не пропущено. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із наступного. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених\~ позовних вимог. Відповідно до п. 3\~ ч. 2\~ ст. 141 ЦПК України\~ інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі\~ задоволення позову\~ на відповідача. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов'язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов'язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов'язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Судом встановлено, що відповідно до договору 07.08.2017 відповідачем за зустрічним позовом та адвокатом\~ [PERSON] укладено договір про надання правової допомоги та захисту інтересів (а.с. 34). Відповідно до квитанцій № 62/17 від 07.08.2017 та № 40/2018 від 16.02.2018 позивачем за зустрічним позовом сплачено за правничу допомогу 6243.20 грн.. За встановлених обставин суд приходить висновку, що з відповідача за зустрічним позовом [PERSON] на користь позивача за зустрічним позовом [PERSON] підлягають стягненню\~ в рахунок відшкодування понесених нею судових витрат по оплаті судового збору 640.00 грн., по оплаті професійної правничої допомоги 6243.20 грн., а всього 6883.20 грн.. На підставі викладеного,

Outcome: approved