Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 26 лютого 2016 року звернулася в суд з позовом до відповідача [PERSON] про надання дозволу на оформлення проїзного документу, надання дозволу на виїзд за кордон малолітньої дитини без дозволу батька. В поданій до суду позовній заяві посилалася на те, що шлюб з відповідачем розірвано, мають сина [PERSON], [INFO], який проживає з нею. Зазначала, що неодноразово зверталася до відповідача з проханням надати дозвіл на виїзд сина за межі України, але відповідач прохання ігнорує. Рішенням Октябрського районного суду м. Полтави від 16 вересня 2014 року визнано за [PERSON], [INFO], право на виїзд та оформлення документа без згоди батька на період жовтень-листопад 2014 року. Просила суд визнати за [PERSON], [INFO], право на виїзд та оформлення проїзного документа для туристичної поїздки до таких країн: Єгипет, Турція, ОАЕ, країни Європи, без згоди батька [PERSON], до досягнення повноліття. В судовому засіданні позивач та її представник повністю підтримали подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Уточнюючи позовні вимоги, просили суд визнати за [PERSON], [INFO], право на виїзд та оформлення проїзного документа для туристичної поїздки до Туреччини, Єгипту, Болгарії та інших країн Шенгенської угоди без згоди батька [PERSON], до досягнення повноліття. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, жодні письмові заперечення з приводу позовної заяви до суду не подавав. Тому суд вважає за можливе провести розгляд справи без участі відповідача. Вирішуючи питання про можливість вирішення справи без участі відповідача, суд виходить з наступного. Нормами ст. 169 ЦПК України передбачено виключний перелік правових підстав для відкладення розгляду справи та тільки в межах строків, встановлених статтею 157 цього Кодексу. Разом з тим, дана цивільна справа за позовом [PERSON] знаходиться в провадженні судів з 26 лютого 2016 року, тобто, понад строки, встановлені ст. 157 ЦПК України. Відповідач [PERSON], звертаючись до суду з клопотанням про відкладення розгляду справи, не зазначає жодної підстави, передбаченої ст. 169 ЦПК України. Окрім того, судова кореспонденція відповідачем була отримана 07 червня 2016 року, тобто, з дотриманням триденного строку до судового засідання, тому останній мав можливість як ознайомитися з матеріалами справи, так і визначитися з необхідністю подачі зустрічної позовної заяви. Представник органу опіки та піклування в судовому засідання підтримала вимоги [PERSON], вважає їх такими, що заявлені в інтересах дитини. Суд, заслухавши пояснення осіб, які приймають участь в розгляду справи, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом, сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвань шлюбів зроблено відповідний запис за № 155 від 25 жовтня 2012 року. Сторони мають малолітнього сина [PERSON], [INFO], який проживає з матірю [PERSON]. Статтями 150, 151 СК України передбачені обов'язки та права батьків щодо виховання та розвитку дитини. Зокрема, обовязок батьків піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, обовязок забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. При цьому батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі, або в супроводі осіб, які ними уповноважені. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Проїзний документ дитини видається центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері громадянства. Згідно з п 3. Положення про паспорт громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 лютого 2007 року N 719-V, оформлення паспорта громадянам України, які не досягли 16-річного віку, провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або їх законних представників у разі потреби в самостійному виїзді таких осіб за кордон. Судом встановлено що відповідач [PERSON], будучи батьком малолітнього [PERSON], [INFO], не надає своєї згоди на виїзд дитини за межі України та виготовлення проїзного документа. Згідно ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" , кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідач [PERSON], не надаючи дозволу на виїзд неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], за кордон, діє всупереч інтересів дитини. При вирішенні справи суд виходить з того, що позивач [PERSON], бажаючи оформити малолітньому сину проїзний документ на виїзд за межі України діє виключно в інтересах [PERSON], [INFO]. Реалізуючи свій намір на оформлення проїзного документа дитині, позивач [PERSON] зверталася до приватного нотаріуса, передавала відповідачу [PERSON] письмову заяву з проханням зявилися до нотаріуса. Незважаючи на вчинені позивачем дії, відповідачем відповідна письмова згода надана не була. Такі дії відповідача судом оцінюються як обмеження прав малолітнього сина [PERSON], [INFO], на виїзд за межі України для туристичних поїздок та відпочинку, що перешкоджає нормальному розвитку дитини, розширенню його кругозору та гармонійного розвитку. Тому суд приходить до висновку, що відмова відповідача [PERSON] в наданні дозволу на виїзд малолітнього [PERSON], [INFO], за межі України до для туристичної поїздки та відпочинку є такою, що порушує права позивача та малолітньої дитини, не має правового підґрунтя, є безпідставною і такою, що суперечить вимогам ст. 155 СК України, ст. ст. 11, 12 Закону України „Про охорону дитинства, так як предметом основної турботи та основним обовязком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини і батьківське право не може здійснюватись всупереч цим інтересам. Тому порушене право підлягає захистові. Згідно з п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57 виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, за умови надання рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. В поданій до суду позовній заяві позивач порушує питання про надання дозволу на виїзд дитини за кордон на період до досягнення дитиною повноліття. Враховуючи вимоги ст. 313 ЦК України, Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 р. N 57, суд вважає за можливе надати такий дозвіл на період до досягнення [PERSON], [INFO], повноліття. При цьому суд виходить з того, що порушення відповідачем прав малолітнього [PERSON], [INFO], має системний характер. Незважаючи на наявність судового рішення про надання дозволу на виїзд дитини без згоди батька на період жовтень-листопад 2014 року, відповідачем [PERSON] всупереч інтересів дитини продовжуються вчинятися дії, направлені на обмеження прав малолітнього сина. Тому суд вважає за необхідне дозволити оформлення проїзного документу на виїзд малолітнього [PERSON], [INFO], за кордон, а також на виїзд його за межі України до Турецької Республіки, Обєднаних Арабських Еміратів, Арабської Республіки Єгипет, Республіки Болгарії, інших країн Шенгенської угоди без нотаріально посвідченої згоди батька [PERSON] на період до досягнення [PERSON] повноліття, тобто, до 04 січня 2023 року. Позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Суд вважає, що надання такого дозволу буде в інтересах малолітнього [PERSON], [INFO]. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати в розмірі 551 грн. 20 коп.

Outcome: approved