Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою, в подальшому уточненою, в якій просив визнати за ним в порядку спадкування за законом після померлої дружини [PERSON] , право власності на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що [INFO] померла його дружина [PERSON] . Після її смерті відкрилася спадщина на житловий будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] ., що належав померлій на підставі Договору купівлі-продажу від 30.04.1998 року, укладеного на біржі нерухомості та основних фондів «Україна», що відповідало положенням діючого на той час законодавства. У встановлений законом строк позивач подав до приватного нотаріуса Л.В.Лещенко заяву про прийняття спадщини після померлої дружини. Їхні спільні діти відмовилися від прийняття спадщини на його користь в установленому порядку. Мати спадкодавиці - відповідач [PERSON] , яка також є спадкоємицею першої черги за законом, - в установленому законодавством порядку з заявою про прийняття спадщини до нотаріуса не зверталася, і на час смерті [PERSON] разом з донькою не проживала, хоча за документами була зареєстрована разом з позивачем, померлою донькою та їхніми дітьми. Приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Лещенко Л.В. позивачеві було відмовлено у видачі Свідоцтва про право на спадщину за законом на спірний будинок з надвірними будівлями, оскільки правовстановлюючий документ на спадковий будинок не відповідає вимогам закону, і право власності на нього не зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, та рекомендовано звернутися до суду. В зв`язку з викладеним, позивач просить захистити його порушене право власності на спадкове майно та задовольнити позов в повному обсязі. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 01.11.2021 року уточнену позовну заяву прийнято до розгляду в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання з викликом учасників справи. Учасники справи в підготовче судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] надав до суду заяву, в якій просив задовольнити уточнений позов в повному обсязі та розглянути справу без його участі. Від відповідача [PERSON] засобами електронного зв`язку надійшла заява про визнання позову в повному обсязі та про розгляд справи без її участі. ІІІ особа - приватний нотаріус Л.Кожушна, разом з наданням на запит суду копії спадкової справи, просила розглянути справу без її участі та у вирішенні справи покладалася на розсуд суду. Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ч.3 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Враховуючи позицію відповідача, який визнав позов в повному обсязі, та позицію учасників справи, суд вважає за можливе ухвалити рішення по справі під час підготовчого судового засідання за наявними у справі доказами. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, додані до неї, заяви учасників, суд встановив наступне: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.ст.76-81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 20 лютого 1987 року укладено шлюб між позивачем [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим 20.02.1987 року Дзержинським РАЦС міста Харків, актовий запис 413 (а.с.9) Відповідно до Договору купівлі-продажу № Н8-710 від 30.04.1998 року, укладеного на біржі нерухомості та основних фондів «Україна», продавець [PERSON] продав, а покупець [PERSON] купила житловий будинок, житловою площею 59,2 кв.м, з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . Згідно пункту 9 вказаного Договору, вказаний правочин, на підставі статті 15 Закону України «Про товарну біржу», не підлягав нотаріальному посвідченню. Право власності на будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , на підставі зазначеного Договору купівлі-продажу, зареєстровано в цілому за [PERSON] в Зміївському міському Бюро технічної інвентаризації за реєстровим № 2165 від 30.04.1998 року (а.с.10) Згідно відомостей з Домової книги про прописку громадян, що живуть в будинку [ADDRESS] , [PERSON] та позивач [PERSON] зареєстровані у вказаному будинку з 02 червня 1998 року ( а.с.15-19) [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 06.10.2020 року Зміївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Харків), актовий запис 277 (а.с.8) Заповіту на випадок своєї смерті [PERSON] не залишила. Відповідно до Довідки про склад зареєстрованих в жилому будинку осіб № 993 від 25.03.2021, на день смерті [PERSON] [INFO] , разом з нею були зареєстровані позивач [PERSON] (чоловік), [PERSON] (син), [PERSON] (донька), [PERSON] (онук) та [PERSON] (мати). Як вбачається з матеріалів спадкової справи № 62/2021, відкритої після смерті [PERSON] , [INFO] , діти померлої - [PERSON] та [PERSON] відмовилися від спадщини на користь позивача - [PERSON] . Відповідач [PERSON] (мати спадкодавці), згідно Акту обстеження від 11.12.2021 року, в будинку [ADDRESS] , більше десяти років не проживає, з заявою про прийняття спадщини після померлої доньки до нотаріуса не зверталася. Відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно статей 1217, 1218 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно положень статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до статті 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ч.1 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною 5 цієї ж статті визначено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В судовому засіданні належними й допустимими доказами підтверджується, що спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є її чоловік - позивач [PERSON] , діти померлої - [PERSON] та [PERSON] , які відмовилися від спадщини на користь позивача, та її мати - відповідач [PERSON] , яка, хоча й була зареєстрована спільно з донькою, але на момент смерті спадкодавці разом з нею не проживала, заяву до нотаріуса про прийняття спадщини не подавала, та підтвердила відсутність наміру приймати спадщину шляхом подання до суду заяви про визнання позову. Отже, єдиним спадкоємцем за законом, який в установленому законом порядку прийняв спадщину після померлої [PERSON] , є позивач [PERSON] . До складу спадщини входить будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 статті 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Кожушною Л.М. (ІІІ особа) відмовлено позивачеві у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки Договір купівлі-продажу право власності на спірний будинок був укладений на товарній біржі та не посвідчений нотаріально, в зв`язку з чим позивачеві рекомендовано звернутися до суду. Як зазначив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ у листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. За змістом ч.1 статті 4 ЦПК України, статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права і інтересу. Способами захисту цивільного права та інтересу може бути, в тому числі, й визнання права. Відповідно до статті 41 Конституції України та ч.1 статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.5 статті 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.3 ст.296 ЦК України, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину Згідно статті 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до статті 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Підставою для відмови позивачеві у видачі нотаріусом Свідоцтва про право на спадщину за законом стало недотримання нотаріальної форми правочину купівлі-продажу, що посвідчував право власності спадкодавиці на спірний будинок. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України (2004 року), Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тому у даному випадку на момент переходу права власності правовідносини між Позивачем та Відповідачами підлягають врегулюванню за нормами Цивільного кодексу УРСР. Відповідно до ст. 153 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент укладення правочину та підлягає застосуванню до спірних правовідносин, договір є укладеним, якщо сторонами досягнуто згоди за всіма істотними умовами. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.224 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Зі змісту договору купівлі - продажу нерухомого майна продажу № Н8-710 від 30.04.1998 року, укладеного на біржі нерухомості та основних фондів «Україна», вбачається, що даний правочин укладений відповідно до вимог статті 15 Закону України «Про товарну біржу», та відповідно до п.9 договору подальшому нотаріальному посвідченню не підлягає, і у відповідності до вимог ст. 277 ЦК , підлягає реєстрації в БТІ за місцем знаходження нерухомості ( п. 9 договору). Відповідно до статті 15 Закону України «Про товарну біржу» в редакції, що діяла на час укладення договору купівлі-продажу, біржовою операцією визнається угода, що відповідає сукупності зазначених нижче умов: а) якщо вона являє собою купівлю-продаж, поставку та обмін товарів, допущених до обігу на товарній біржі; б) якщо її учасниками є члени біржі; в) якщо вона подана до реєстрації та зареєстрована на біржі не пізніше наступного за здійсненням угоди дня. Угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Угода вважається укладеною з моменту її реєстрації на біржі. Біржові операції дозволяється здійснювати тільки членам біржі або брокерам. Відповідно до досліджених судом письмових матеріалів справи, вище зазначений договір купівлі-продажу був зареєстрований на Товарній біржі «Україна», а в подальшому - право власності на нерухоме майно було зареєстровано за спадкодавицею [PERSON] в бюро технічної інвентаризації. До 01.01.2003 р. виникнення права власності на нерухоме майно не пов`язувалося з його державною реєстрацією. Державна реєстрація здійснювалася за фактом права власності, яке вже виникло. Таким чином, право власності [PERSON] на спірний будинок виникло на підставі договору купівлі-продажу на не заборонених законом підставах, та відповідно до положень діючого на той час законодавства. Її право власності на вказаний будинок з моменту придбання й до часу смерті ніким не оспорювалося, а отже позивач як єдиний спадкоємець за законом, який в установленому законом порядку заявив про прийняття спадщини після померлої дружини, успадкував спірний будинок [ADDRESS] . За таких обставин, суд приходить до висновку про наявність законних підстав про задоволення позову. Визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права чи охоронювані законом інтереси інших осіб. Позивачем вимоги щодо розподілу судових витрат не заявлялися, в зв`язку з чим, дотримуючись принципу диспозитивності цивільного судочинства, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для вирішення питання щодо розподілу судових витрат між сторонами відповідно до ст..ст.141,142 ЦПК України На підставі вище викладеного,

Outcome: approved