Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] та просить розірвати шлюб, який був зареєстрований 27.06.2007 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 269. В обґрунтування позовної заяви посилається на те, що їхні сімейні відносини погіршились у звязку з різноманітністю поглядів на сімейне життя. Зазначає, що відповідачка постійно нехтує цінностями сімейного життя, з її ініціативи між ними постійно виникали сварки, свідком яких неодноразово ставала їх спільна дитина, від якої відповідачка 06.06.2011 року власноручно написала відмову і над якою взяла опікунство мама позивача, [PERSON]. [PERSON] переконаний, що їхній шлюб існує лише формально і зберегти його неможливо, так як вони більше не підтримують шлюбних відносин та не ведуть спільного господарства. За таких обставин він твердо переконаний, що здорової та міцної сімї у них не буде, а тому вирішив розірвати шлюб з відповідачкою. Позивач в судове засідання не зявився, у звязку із тим, що він відбуває покарання у ДВК-40 УДПС України у Львівській області, просить розірвати їх шлюб. Відповідач двічі в судове засідання не з'явилася, причин неявки не повідомила, хоча належним чином була повідомлена про слухання справи по останньому відомому місцю проживання. При таких обставинах суд визнав неявку відповідача не поважною, провівши заочний розгляд справи. Відповідно до ст. 197 ч. 2 ЦПК України у разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Небажання відповідача надавати докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, зокрема з причини ухилення від участі в судових засіданнях, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає положенням ч. 1 ст. 224 ЦПК України. Перевіривши матеріали справи, суд дав оцінку зібраним доказам, вважає, що позов слід задовольнити, оскільки є підстави для ухвалення рішення про задоволення позову, так як вимоги позивача є законними та достатньо вмотивованими і ґрунтуються на наявних у справі доказах. Судом встановлено, що сторони уклали шлюб, який був зареєстрований 27.06.2007 року у Відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Дрогобичу реєстраційної служби Дрогобицького міськрайонного управління юстиції у Львівській області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис № 269, що стверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про шлюб серії І-СГ № 252526. Від даного шлюбу у сторін справи народилася одна спільна дитина, від якої відповідачка 06.06.2011 року власноручно написала відмову і над якою взяла опікунство мама позивача, [PERSON]. Беззаперечно встановлено той факт, що сімя позивача та відповідачки фактично розпалась, існує тільки формально, так як вони не ведуть спільного господарства, не підтримують шлюбних відносин, позивач твердо переконаний, що міцної сімї у них не буде та примирення між ними неможливе. Згідно із ст. 24 СК України, шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому, відповідно до ч. 3 та 4 ст. 56 СК України, кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування подружжя до припинення шлюбних стосунків чи їх збереження є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України, суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. У відповідності із положеннями ст. 112 ч. 2 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи наведені докази, встановивши дійсні мотиви розлучення та зясувавши фактичні взаємини подружжя, суд вважає, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим і недоцільним, суперечило б інтересам сторін, інтересам їх дитини, а тому позов підлягає до задоволення. Відповідно до п. 6 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 88 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідача слід стягнути судовий збір в дохід держави в сумі 487,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved