Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до відповідача Чернівецької міської ради, третя особа на стороні позивача без самостійних вимог [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно. В обгрунтування заявлених вимог посилається на те, що у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] перебувала квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності. [INFO] [PERSON] помер, і після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з ? частини квартири [ADDRESS]. Вона є спадкоємцем [PERSON] на підставі заповіту та звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але їй відмовили оскільки свідоцтво про право власності видане 14.07.1995 року Представництвом Фонду державного майна України в м. Чернівці на квартиру 3 в [ADDRESS] не зареєстровано в бюро технічної інвентаризації і на даний час видати свідоцтво про право на спадщину неможливо. Просить суд визнати за нею, [PERSON], право власності на ? частину квартири [ADDRESS], що складається з двох житлових кімнат житловою площею 29,90 кв.м., загальною площею 41,50 кв.м., як спадщину після смерті [PERSON], який помер [INFO]. Позивач [PERSON] в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі та надала пояснення аналогічно викладеним обставинам в позовній заяві, просить позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача Чернівецької міської ради, за довіреністю [PERSON] в судовому засіданні щодо заявлених позовних вимог не заперечувала. Третя особа на стороні позивача без самостійних вимог [PERSON] в судове засідання не з'явилася, будучи належним чином повідомленою про день, час і місце розгляду справи; від останньої в суд через канцелярію поступила письмова заява з клопотанням, справу розглянути в її відсутність; позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Заслухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межаз заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків. Судом, належними і допустимими доказами, встановлено, що у власності [PERSON] та [PERSON] перебувала квартира [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності, що зареєстрована представництвом ФДМ України на праві спільної сумісної власності і записана у реєстрову книгу №15069 (а.с.7). Відповідно до технічного паспорта квартира [ADDRESS] знаходилась у власності [PERSON] та складається з 2 кімнат, загальною площею 41,50 кв.м., житловою площею 29,90 кв.м. (а.с.8). 24.09.2008 р. [PERSON] було складено заповіт, згідно якого останній заповідав позивачу [PERSON] частину належної йому квартири [ADDRESS] (а.с.15). [INFO] [PERSON] помер (а.с.9), і після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з ? частини квартири [ADDRESS]. Судом установлено, що позивач в строки, передбачені ст. 1270 ЦК України будучи спадкоємцем [PERSON] на підставі заповіту звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, але їй відмовили у вчиненні нотаріальної дії, оскільки не подано документів про державну реєстрацію прав власності на зазначену частку квартири, які є необхідними для вчинення нотаріальної дії (а.с.5-6). Відповідно до заявлених вимог судом встановлено наступні правовідносини. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст. 5 Цивільного кодексу України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'кшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Цивільний кодекс України був прийнятий 16.01.2003 року та набрав чинності 01.01.2004 року. Отже даний законодавчий акт не розповсюджується на відносини виникнення права власності на нерухоме майно в порядку приватизації державного житлового фонду, які регулювалися ЦК України в редакції 1963 року, Законом України «Про власність» N 697-XII від 7 лютого 1991 року та Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» N 2482-XII від 19 червня 1992 року. Згідно до статті 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» в редакції, що діяла станом на дату отримання свідоцтва про право власності на спірну квартиру, приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Передача квартир (будинків) у власність громадян з доплатою, безоплатно чи з компенсацією відповідно до статті 5 цього Закону оформляється свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок), яке реєструється в органах приватизації і не потребує нотаріального посвідчення. Положення Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» N 1952-IV, прийнятого 01.07.2004 року, який набув чинності 03.08.2004 року не можуть бути застосовані до регулювання спірних правовідносин з огляду, знову ж таки, на вимоги ст.5 Цивільного кодексу України щодо дій актів цивільного законодавства у часі. Отже, відповідно до вищезазначених норм законодавства, право власності на приватизовану квартиру у [PERSON] виникло з моменту реєстрації в органах приватизації в реєстровій книзі №15069 та передачі йому квартири. Вимоги щодо державної реєстрації права власності на нерухоме майно нормативні акти того часу не містили. Наведене вище на думку суду узгоджується і з правовими позиціями Верховного Суду України у справі з приводу схожих правовідносин та викладеною у постанові від 13.06.2012 р. № 6-54цс12. Так, у вказаній постанові Верховний Суд України, зокрема, вказав, що відповідно до статті 2 Закону України від 01.07.2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»…, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності до набрання чинності Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" на нерухоме майно набувається в порядку, який існував на той час, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Таким чином, ? частина квартири [ADDRESS] на момент смерті [PERSON] належала йому на праві власності і входила до кола спадкової маси. Посилання державного нотаріуса на п. 4.15. та п.4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Мінюсту України 22.02.2012 р. №296/5, як на підставу відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину суд знаходить безпідставними, оскільки у даних положеннях Порядку йдеться про майно, зокрема, нерухоме, право власності яке підлягає державній реєстрації. У даному ж випадку, право власності на майно спадкодавця такій реєстрації не підлягало, бо це не було передбачене законодавством. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з сукупності досліджених доказів по справі в їх сукупності, системного аналізу їх з відповідними правовідносинами, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги позивача грунтуються на законі, іншими сторонами, спадкоємцями не заперечуються, не порушують прав третіх осіб, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved