Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, якою просить: усунути перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] шляхом її вселення і покладання на [PERSON] обов'язку не чинити їй перешкоди у користуванні цією квартирою, надати ключів від замків вхідних дверей та забезпечити вільний доступ до квартири. В обґрунтування позову посилався на те, що у період перебування з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, ними на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 19.11.2007 придбали ізольовану трикімнатну квартиру [ADDRESS], власником вказаної квартири значиться відповідач [PERSON] Позивач [PERSON] з 25.03.2009 має реєстрацію місця проживання у вказаній квартирі. Приблизно в січні 2017 року позивач вимушено покинула адресу спільного з чоловіком проживання. Через деякий час позивач спробувала повернутися до квартири, де до цього проживала з родиною. Проте потрапити в неї не змогла, оскільки вхідні двері не відчинялися. Стверджує, що відповідач [PERSON] без її відома поміняв секрети замків вхідних дверей, чим перешкоджає у користуванні спільною власністю та порушує право на проживання. З приводу зазначених дій відповідача, 02.04.2017 позивач зверталася до органів національної поліції щодо прийняття заходів впливу до [PERSON] Внаслідок протиправних дій відповідача, позивач [PERSON] разом з дітьми змушена винаймати інше житло та звертатися до суду з метою захисту власних прав. Позивач [PERSON] та представник позивача адвокат [PERSON] у судове засідання не з'явилися. Від представника позивача до суду надійшла заява, якою представник просить розглянути справу у його відсутність чи відсутність позивача, задовольнити позовні вимоги та не заперечують проти ухвалення заочного рішення по справі. Відповідач у судове засідання не з'явився, викликався у судове засідання за зареєстрованою у встановленому законом порядку адресою, причини неявки суду не повідомив. Представник відповідача надала до суду відзив на позов, відповідно до змісту якого заперечує проти позовних вимог з підстав того, що позивачем не надано належних доказів у підтвердження власних позовних вимог. Таким чином, суд визначає, що відповідач не з'явився у судове засідання без поважних причин. Враховуючи, що в судове засідання не з'явились усі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, за згодою позивача суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення по справі. Вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд в межах заявлених вимог (ст. 13 ЦПК України) встановив наступне. Згідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №85516479 від 21.04.2017 вбачається, що [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.11.2007, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО Анохіною В.М., реєстровий №2703, є власником трикімнатної квартири [ADDRESS]. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 29.07.2006 року, у відділі реєстрації актів цивільного стану по м. Лубни Лубенського міськрайонного управління юстиції Полтавської області, 29.07.2006 між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], було зареєстровано шлюб, актовий запис №186. Після реєстрації шлюбу подружжя отримало спільне прізвище "[PERSON]". За правилами ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Таким чином, судом встановлено, що незважаючи на відсутність у позивача [PERSON] права власності, позивач є співвласником майна, придбаного у період перебування і зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], зокрема квартири [ADDRESS], як об'єкту права спільної сумісної власності. З копії паспорту серії [NUMBER], виданого на ім'я [PERSON] вбачається, що позивач з 25.03.2009 має реєстрацію місця проживання у спірній квартирі [ADDRESS], а відтак і має право користування житлом. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім'ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім'ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК України кожному гарантовано право на житло. Ніхто не може обмежений у праві користуватися жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. З копії заяви і пояснень позивача [PERSON] до начальника Основ'янського відділення Слобідського відділу ГУ НП у Харківській області Колінко І.О. від 02.04.2017, вбачається, що позивач просила прийняти заходи впливу до [PERSON], який мешкає за адресою: [ADDRESS], який не впускає позивача до квартири та поміняв секрети замків. Відповідно до договору оренди квартири від 01.07.2017 позивач [PERSON] орендує квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS], площею 16,8 кв.м. Розмір орендної плати становить 3300 грн. за місяць оренди. За ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В ході розгляду справи відповідачем не спростовано належними і допустимими доказами доводи позивача щодо порушення її прав в частині права користування житлом, а відтак позовні вимоги є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню. Права власника жилого будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Приймаючи рішення по суті заявлених вимог, суд керується положеннями статті 41 Конституції України, якою закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб, що передбачено статтями 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Суд вважає встановленим, що позивач обмежена у користуванні належним позивачу житлом, а тому право позивача має бути поновлено шляхом її вселення у спірну квартиру. За звернення до суду із позовом позивач сплатила судовий збір у сумі 704,80 гривень, який суд стягує з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved