Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «Рівнеазот» про поновлення на роботі і оплату за час вимушеного прогулу. В обґрунтування позову зазначив, що він працював на ПрАТ «Рівнеазот» з 2017 рокку, останнє місце роботи на посаді апаратника випарювання та гранулювання 5 розряду дільниці виробництва аміачної селітри цеху аміачної селітри. 20.04.2018 року наказом №738-ВК [PERSON] був звільнений з роботи на підставі п.8 ст.40 КЗпП України, за розкрадання майна власника. Однак, своє звільнення позивач вважає не законним, оскільки ніякої крадіжки не скоював. Зауважує, що ніяких документів, які були підставою для видачі наказу про звільнення за п.8 ст.40 КЗпП України йому видано не було. Стверджує, що вироку про притягнення до кримінальної відповідальності або постанови про притягнення до адміністративної відповідальності чи застосування заходів громадського впливу відносно нього не має. З цих підстав, просить суд поновити його на робоче місце апаратника випарювання та гранулювання 5 розряду дільниці виробництва аміачної селітри цеху аміачної селітри ПрАТ «Рівнеазот» та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали повністю, додатково пояснили , що відповідач не надав суду жодного належного доказу чи документу, яким встановлено обставини вчинення ним крадіжки. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав відзив на позов, в обгрунтування якого вказав, що ПрАТ «Рівнеазот» за клопотанням трудового колективу правомірно провело звільнення Позивача за п.8 ст. 40, ст.. 152 КЗпП України за вчинення за місцем роботи розкрадання майна власника. Зазначає, що підставою для звільнення був протокол №1 зборів трудового колективу цеху аміачної селітри ПрАТ «Рівнеазот». У відзиві вказано, що на зборах було переглянуто відеозаписи з камер спостереження території підприємства, і встановлено що саме працівники [PERSON] та [PERSON] вчинили крадіжку кабелю, і було прийнято рішення рекомендувати адміністрації підприємства звільнити працівників цеху аміачної селітри [PERSON] та [PERSON] звільнити за порушення трудової дисципліни. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази справи, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення в повному обсязі з наступних підстав. Як вбачається із копії трудової книжки [PERSON] та наказу №738-ВК від 20.04.2018р. «Про звільнення працівників», позивача було звільнено з роботи 20.04.2018р. згідно п.8 ст.40 КЗпП України та ст.152 КЗпП України за вчинення за місцем роботи розкрадання майна власника. Підставою для звільнення, зазначеною у наказі №738-ВК від 20.04.2018р. є рішення зборів трудового колективу цеху аміачної селітри - протокол №1 від 19.04.2018р.; службова записка «Про результати службового розслідування». Пунктом 8 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку вчинення за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. Згідно з п. 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» власник або уповноважений ним орган відповідно до п. 8 ст. 40 КЗпП вправі розірвати трудовий договір з підстав вчинення працівником за місцем роботи розкрадання (в тому числі дрібного) майна власника, встановленого вироком суду, що набрав законної сили, чи постановою органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу, незалежно від того, чи застосовувались до працівника раніше заходи дисциплінарного або громадського стягнення, в робочий чи неробочий час вчинене розкрадання. Проте, ні обвинувального вироку, що набрав законної сили, ні постанови органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу, відносно позивача на час звільнення, відповідач суду не надав. Обґрунтовуючи законність звільнення позивача, представник відповідача посилається також на ст. 152 КЗпП України, згідно якої власник або уповноважений ним орган має право замість накладення дисциплінарного стягнення передати питання про порушення трудової дисципліни на розгляд трудового колективу або його органу. Також, посилаючись на протокол зборів трудового колективу зміни №2 цеху аміачної селітри ПрАТ «Рівнеазот», вважає що прийняте рішення в протоколі, а саме: «Рекомендувати адміністрації підприємства звільнити працівників цеху аміачної селітри [PERSON] та [PERSON], згідно статті Закону України за порушення трудової дисципліни» є заходом громадського впливу, а отже і є підставою для звільнення за п.8 ст.40 КЗпП України. Проте, законодавством визначено вичерпний перелік засобів для встановлення доказів, що підтверджують факт розкрадання майна власника це вирок суду, що набрав законної сили чи постанова органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу. Відповідно до ст.21 КУпАП , особа, яка вчинила адміністративне правопорушення, крім посадової особи, звільняється від адміністративної відповідальності з передачею матеріалів на розгляд громадської організації або трудового колективу, якщо з урахуванням характеру вчиненого правопорушення і особи правопорушника до нього доцільно застосувати захід громадського впливу. Захід громадського впливу можливо застосувати до особи, що вчинила адміністративне правопорушення та звільняється від адміністративної відповідальності з передачею матеріалів на розгляд громадської організації або трудового колективу. Уповноважений орган виносить постанову про закриття справи про адміністративне правопорушення з передачею матеріали на розгляд громадської організації чи трудового колективу, відповідно до ст.21 КУпАП та п. 13,14 Інструкції з оформлення матеріалів про адміністративні правопорушення в органах поліції, затвердженої наказом міністерства внутрішніх справ України №1376 від 06.11.2015р. Відповідачем було надано суду матеріали службового розслідування по факту крадіжки кабелю: службова записка про проведення службового розслідування, копії фото, диск з протоколом перегляду фрагментів відеозапису архіву системи відеоспостереження ПрАТ «Рівнеазот», копія акту від 16.04.2018р. про вартість викраденого кабелю на суму 70 242,2 грн. з ПДВ. а також пояснюючі записки працівників. Із наведених відповідачем у службовій записці, про проведення службового розслідування, висновків слідує, що крадіжку кабелю скоїли [PERSON] разом з [PERSON] Проте, позивач у судовому засіданні заперечує свою причетність до крадіжки кабелю. Крім того, надані суду матеріали службового розслідування, не доводять факту крадіжки кабелю у відповідача та не встановлюють вину позивача. Вирішуючи даний спір суд дійшов висновку, що докази на які покликається сторона відповідача, а саме результати відео спостереження, службова записка, протокол зборів трудового колективу не відноситься до випадків передбачених п.8 ст. 40 КЗпП України. Відповідно до ст.62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Згідно п.2 ст.78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Пунктом 1, 5 ст.81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на відсутність у відповідача вироку суду, який набрав законної сили чи постанови органу, до компетенції якого входить накладення адміністративного стягнення або застосування заходів громадського впливу, суд приходить до висновку, що у відповідача не було законних підстав для звільнення позивача за п.8 ст.40 КЗпП України, а тому він підлягає поновленню на роботі. Відповідно до статті 43 Конституції України кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Приписами ч. 1 ст. 235 КЗпП, встановлено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Також, при винесенні рішення про поновлення на роботі, згідно ч.2 ст.235 КЗпП України, орган який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більше ніж за один рік. Сторони не надали суду документів про працевлаштування позивача після звільнення його відповідачем, тому судом приймається рішення про виплату позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведення, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для розрахунку середнього заробітку суд бере до уваги період з 21.04 2018р. до 25 вересня 2018р. (до дня прийняття судового рішення у справі). Пунктом 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати №100, який затверджений Постановою КМ України від 08 лютого 1995р., передбачено що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку №100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд виходить з розрахунку середньої заробітної плати позивача, яка згідно довідки № 1594 від 16.05.2018р. за лютий 2018р. та березень 2018р. середньогодинна заробітна плата позивача становить 45.8988 грн. Середньоденна заробітна плата складає 367.1704 грн. (45,8988 х 8 робочих годин). Вимушений прогул на час розгляду справи в суді з 21.04.2018р. по 25.09.2018р. складає 107 днів.(кількість робочих днів у квітні 2018р.- 5 днів, у травні 2018р. - 21 день, у червні 2018р.- 20 днів, у липні 2018р. - 22 днів. у серпні - 22 дні, у вересні 17 днів ). Таким чином розмір виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу становить 39289,37 грн.(один день становить 367.1904 грн. х на 107 робочих днів). Судовий збір сплачений позивачем у розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідача, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України. Суд також вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення про поновлення на роботі, оскільки відповідно до ст. 235 КЗпП України рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, прийняте органом який розглядає трудовий спір, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved