Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Публічне акціонерне товариство Акціонерний банк «Укргазбанк», приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Дмитро Анатолійович, в якому просила розділити спільне майно придбане в шлюбі нею, [PERSON] та [PERSON] , а саме: двокімнатну квартиру [ADDRESS] , шляхом визнання за нею права власності на 1/2 частини квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову посилається на те, що 19.08.2005 року вона уклала шлюб з відповідачем [PERSON] , який був зареєстрований у міському відділі реєстрації актів цивільного стану № 2 Харківського обласного управління юстиції, актовий запис № 888. При укладанні шлюбу вона змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Під час шлюбу [PERSON] була придбана двокімнатна квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого 26.12.2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шатерніковою Т.М. за реєстровим номером 1403, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 2610392 від 26.12.2007 року, згідно з Витягом з Державного реєстру правочинів№ 5242641 від 26.12.2007 року, виданим ПН ХМНО Шатерніковою Т.М. Задля купівлі зазначеної квартири [PERSON] з АБ «Укргазбанк» був оформлений кредитний договір № 278 від 26.12.2007 року на суму 50000,00 доларів США. За зазначеним кредитом позивач виступила поручителем. Для забезпечення кредитного договору [PERSON] було укладено договір іпотеки № 204 без оформлення заставної від 26.12.2007 року. Позивач зазначає, що більшу частину кредиту вони з відповідачем спільно виплатили під час перебування у шлюбі. 04.12.2012 року їх шлюб з [PERSON] був розірваний, про що зроблений відповідний актовий запис № 193 Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції. Після розлучення позивач змінила прізвище на дошлюбне [PERSON] . Позивач стверджує, що після розлучення вона продовжила проживати в спірній квартирі і сплачувати комунальні платежі за зазначене житло. Позивач зазначає, що станом на 18.09.2015 року за ними з відповідачем виникла заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 15833 долара США 41 цент, яка складається з заборгованості за кредитом в сумі 14549 доларів США 84 цента, заборгованості по процентах в сумі 100 доларів США 45 центів, простроченої заборгованості по процентах в сумі 1183 долара США 12 центів, а також заборгованість по пені в сумі 2616 грн. 82 коп. Крім того, [PERSON] порушив умови договору іпотеки в частині страхування предмету іпотеки. 18.01.2016 року Орджонікідзевським районним судом м.Харкова було ухвалено рішення про солідарне стягнення з [PERSON] та [PERSON] заборгованості за кредитним договором, пені, заборгованості за відсотками, а також заборгованості за порушення договору іпотеки. Позивач стверджує, що вона зверталась до АБ «Укргазбанк» з проханням укласти договір рестуктуризації заборгованості за кредитом, але їй було відмовлено з поясненням, що за реструктуризацією має право звернутись саме позичальник, а для поручителя це є неможливим. Зі слів позивача, [PERSON] повідомив її, що зазначена квартира його не цікавить, коштів на виплату заборгованості в нього не має. Зазначена квартира є її єдиним житлом, на сьогоднішній день позивач мешкає в цій квартирі разом із малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] , іншого житла у дитини також немає. Позивач стверджує, що вона зверталась до АБ «Укргазбанк» з проханням надати їй належним чином завірені копії документів стосовно кредиту, іпотеки, поручительства і купівлі-продажу квартири, іншим шляхом отримати зазначені документи не можливо. На сьогоднішній день розділ спільно нажитого майна між позивачем та відповідачем не проводився, майном придбаним під час шлюбу позивач користується особисто. Також позивачу стало відомо, що приватним виконавцем Бабенко Д.А. накладений арешт на спірну квартиру і АБ «Укргазбанк» планує виставити зазначене житло на продаж. Таким чином, зазначає позивач, порушується її права як співвласника зазначеної квартири, у зв`язку із чим вона змушена звернутися до суду із цим позовом. Відповідно до ст. 279 ЦПК України суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у главі 10 Розділу ІІІ ЦПК України. Відповідач через свого представника [PERSON] (яка діє на підставі довіреності) подав до суду відзив на позовну заяву, яким заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, просить в задоволенні позовних вимог відмовити та застосувати строки позовної давності. Свої заперечення обґрунтовує тим, що погашення заборгованості за кредитним договором на придбання спірної квартири здійснювалося за його рахунок, в тому числі за рахунок реалізованої квартири (яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] ), право власності на яку у нього виникло ще до укладення шлюбу з позивачем. Щодо проживання позивача в спірній квартирі та сплаті нею комунальних платежів, відповідач не заперечує, але зазначає, що докази сплати комунальних платежів не є доказами про погашення кредиту. Щодо спливу строків позовної давності, відповідач зазначає, що право позивача на звернення до суду з позовом про поділ майна подружжя виникло після розірвання шлюбу, тобто з 05.12.2012 року для позивача почався перебіг позовної давності для звернення до суду з цим позовом. Вважає пояснення позивача щодо порушення її прав на майно як співвласника шляхом накладення арешту на квартиру не обґрунтованими, зазначає, що позивач не співвласником спірної квартири, а лише має право користування житлом, крім того позивач знала про рішення суду від 18.01.2016 року, а отже знала про ризик арешту майна. Тому відкриття виконавчого провадження № 53254378 від 26.01.2017 року не є порушенням прав позивача як співвласника спірної квартири, єдиним власником квартири є [PERSON] В разі ж продажу квартири в якості виконання заходів виконавчого провадження може бути порушене право позивача на користування спірною квартирою. Третя особа ПАТ АБ «Укргазбанк» - в особі свого представника адвоката Ганночка С.Є. надала суду пояснення щодо позову, згідно з якими третя особа не погоджується з позовною заявою про поділ майна подружжя, вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню наступних підстав: позовна заява подана з пропуском строків позовної давності. Щодо проживання в спірній квартирі позивача, третя особа зазначає наступне: згідно Інформаційної довідки з Реєстру територіальної громади м.Харкова від 22.04.2019 року в спірній квартирі зареєстрований лише відповідач по справі [PERSON] , а позивач за паспортними даними зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання малолітньої дитини є місце проживання її батьків. Щодо обсягу майна, що підлягає поділу, зазначає, що після розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , відповідачем самостійно, за рахунок особистих коштів, здійснювалось часткове погашення заборгованості за Кредитним договором. За період з 04.12.2012 року відповідачем за рахунок особистих коштів, що не відносяться до спільного майна подружжя, погашено заборгованість за укладеним кредитним договором на суму 4408,97 дол. США. Відповідно до повідомлення приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. від 13.05.2019 року № 2256 вартість двокімнатної квартири [ADDRESS] станом на 06.05.2019 року становить 400 000,00 грн., що є еквівалентом 15 105,51 дол. США на дату проведення оцінки. Тому, на думку третьої особи, сплата частини заборгованості за рахунок особистих коштів відповідача має істотне значення для вирішення спору та дає підстави відступити від засади рівності часток подружжя. Щодо порушення прав іпотекодержателя, зазначає, що станом на дату подання позовної заяви про поділ майна подружжя заочне рішення Орджонікідзевського районного суду м.Харкова по справі № 644/10238/15-ц за позовом АБ «Укргазбанк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором самостійно боржниками не виконано. Постановою приватного виконавця виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. від 13.04.2019 року відкрите виконавче провадження № 58890782 на виконання зазначеного рішення. Вважає, що подання позивачем позову про поділ майна подружжя має на меті уникнення виконання судового рішення. Третя особа приватний виконавець виконавчого округу Харківської області Бабенко Д.А. пояснення щодо позову не надав. Суд, дослідивши матеріали справи та всебічно проаналізувавши обставини в їх сукупності, давши оцінку зібраним у справі доказам, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному, об`єктивному та всебічному з`ясуванні обставин справи, прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлені наступні обставини: 19 серпня 2005 року між сторонами було укладено шлюб. 04 грудня 2012 року шлюб між ними розірвано, про що Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції зроблено актовий запис № 193. Після розірвання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Перебуваючи в шлюбі під час спільного проживання, 26.12.2007 року, за рахунок кредитних коштів, [PERSON] була придбана квартира [ADDRESS] , на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого 26.12.2007 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Шатерніковою Т.М. за реєстровим номером 1403, зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів за № 2610392 від 26.12.2007 року, згідно з Витягом з Державного реєстру правочинів№ 5242641 від 26.12.2007 року, виданим ПН ХМНО Шатерніковою Т.М. Оцінюючи доводи позивача на підтвердження своїх позовних вимог, а також заперечення відповідача та представника відповідача, суд виходить з наступного: Згідно до частини другої ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя і внесені до сімейного бюджету або внесені на його особистий рахунок у банківську (кредитну) установу. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина четверта статті 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Отже, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя є як предмети матеріального світу, так і майнові права та обов`язки. Договір, укладений одним із подружжя, створює обов`язки для другого з подружжя в разі, якщо його укладено в інтересах сім`ї, а одержане за цим договором майно фактично використано на задоволення потреб сім`ї. Крім того, за правилами статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості, і це є її процесуальним обов`язком. Майно придбане за запозичені (кредитні) кошти та оформлене на одного з подружжя все одно є об`єктом спільної сумісної власності і підлягає поділу судом оскільки не входить до переліку майна, передбаченого ст. 57 СК України- "майно, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка." Окрім цього для суду важливим є встановлений факт, що нерухомість була придбана в інтересах сім`ї, тому відповідно до ч.4 ст.65СК України договори купівлі-продажу, кредиту та іпотеки створюють обов`язки для обох з подружжя і після розлучення. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Як встановлено в статті 68 Сімейного Кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно до ч. 1ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4ст. 65 СК України). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Таким чином, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю подружжя. Відповідно до правових висновків, висловлених Верховним Судом України в справах № 6-79цс13, №6-2641цс15, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на праві спільної сумісної власності. Разом з тим належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи вказані норми та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати спірному набутому майну режим спільного майна є: час набуття такого майна, кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття), мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий режим спільної власності подружжя. Приведені норми закону та досліджені судом обставини дають підстави зробити висновок про те, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана під час юридичного шлюбу подружжя, тобто є їх спільним сумісним майном. Таким чином, як позивачу так і відповідачу відповідно до статті 63 Сімейного Кодексу України належить право власності на 1/2 частину вказаної квартири. Той факт, що спірна квартира була придбана за кошти, що отримані відповідачем за кредитним договором, який в подальшому був сплачений відповідачем, що підтверджується копіями квитанцій, в яких платником зобов`язань за кредитним договором зазначений саме [PERSON] , у даному випадку не має правового значення через те, що в розумінні вимог статті 57 Сімейного Кодексу України спірна квартира не є особистою приватною власністю відповідача [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч.6 вказаної статті доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Однак, всупереч вищезазначеному, відповідачем не надано суду жодних доказів в обґрунтування своїх доводів про погашення зобов`язань за кредитним договором за власні кошти. Надана третьою особою виписка з рахунку містить лише відомості про суму сплачених грошових коштів, платником вказаний [PERSON] , що є вірним, оскільки він зазначений як позичальник за кредитним договором № 278. Таким чином, якщо навіть на час придбання в шлюбі майна використовувалися запозичені кошти одним із подружжя, вони вважаються використаними в інтересах сім`ї і не є особистою власністю подружжя. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 04 липня 2018 року по справі № 4/1319/16-ц, (провадження № 61-19445св18). Також, суд не приймає до уваги доводи відповідача стосовно пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні до суду із вказаним позовом, виходячи із наступного. Статтями 256-257 та 261 ЦК України визначено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У частині другій статті 72 СК України та пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Неподання позову про поділ майна, у тому числі до спливу трьох років з дня розірвання шлюбу, за відсутності доказів, які б підтверджували заперечення права одного з подружжя на набуте у період шлюбу майно, зареєстроване за іншим подружжям, не може свідчити про порушення права і вказувати на початок перебігу позовної давності (постанова Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі № 6-258цс15). Як роз`яснено у п. 15 згаданої постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч. 2 ст. 72 СК України). Тобто визначальним для висновку про застосування строку позовної давності у спорі про поділ майна подружжя, заявленому після розірвання шлюбу, є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Позивач в позовній заяві зазначає, що про порушення свого права на частку у спірному майні подружжя вона дізналась лише зараз, через що у травня 2019 року звернулась до суду із вказаним позовом, тобто у встановлений законом строк. Пунктом 1 ст.6 конвенції передбачено, що кожен має право на розгляд його справи судом. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення й застосування конвенції (п.1 ст.32), наголошує, що позовна давність це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце в далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту з плином часу (п.51 рішення від 22.10.96 за заявами №22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; п.570 рішення від 20.09.2011 за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст.261 ЦК, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права й саме із цієї причини не звернувся по його захист до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Позивач також довела той факт, що вона не мала можливості дізнатися про порушення свого цивільного права раніше, що також випливає із загального правила, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. При цьому відповідачем не доведено зазначені обставини. Таким чином, судом було встановлено, що позивачем не пропущено строк звернення до суду із даним позовом. Спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя, розірвання шлюбу не тягне за собою припинення даного права. Таким чином, враховуючи вищевикладене, належним чином оцінивши подані сторонами докази, оскільки домовленості чи шлюбного договору щодо поділу спільного майна сторонами не укладено, тому суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги є законними, повністю підтверджуються зібраними у справі доказами, а відтак підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до вимогст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» з відповідача на користь позивача також слід стягнути судовий збір у розмірі 4239 грн. 00 коп., сплачений позивачем про зверненні до суду із позовом. На підставі викладеного,

Outcome: approved