Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] та [PERSON], третя особа на стороні позивача - Ужгородський міський відділ Державної міграційної служби України в Закарпатській області про усунення перешкод в користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, виселення та зняття з реєстраційного обліку з житлового будинку [ADDRESS]. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 16.01.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом за № 26, будинок [ADDRESS], належить йому на праві приватної власності. Після придбання будинку, йому стало відомо , що у вказаному будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON], які не були зняті з реєстраційного обліку колишнім власником і які з моменту отримання ним у власність вказаного будинку не проживають у належному йому будинку. З посиланням на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] в даному будинку не проживають, за інформацією, отриманою від попереднього власника житлового будинку, вже понад п'ять років, але залишаються зареєстрованими за вказаною адресою, що обмежує його права як власника на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатись належним йому будинком, а також з посиланням на норми Конституції України, ст. ст. 319, 321, 391 ЦК України, просить суд винести рішення яким визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS], усунути перешкоди у реалізації права власності шляхом виселення [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] та зобов'язати Ужгородський міський відділ Державної міграційної служби України в Закарпатській області зняти їх з реєстраційного обліку вищевказаного будинку. В судовому засіданні представник позивача уточнила позовні вимоги, просила суд визнати [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] з підстав викладених у позові. Проти винесення заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі у судове засідання повторно не з'явилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляли, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за їх відсутності до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. В судове засідання представник третьої особи Ужгородського міського відділу Державної міграційної служби України в Закарпатській області не з'явився. Надіслав клопотання про розгляд справи без їх участі. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що будинок [ADDRESS] належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу будинку від 16.01.2014 р., посвідченого приватним нотаріусом , зареєстровано в реєстрі за № 26 /а.с. 5/ Згідно з даними витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 16.01.2014 року власником будинку [ADDRESS] є [PERSON], копія приєднана до матеріалів справи./а.с.6/ Згідно довідки КП «ЖРЕР» № 4 від 13.02.2014 року, в будинку [ADDRESS] зареєстровані відповідачі по справі - [PERSON] та [PERSON] /а.с. 9/ Як вбачається із газети обласної ради і обласної державної адміністрації «Новини Закарпаття» №45-46 (4216-4217) від 26.04.2014 року [PERSON] та [PERSON] були повідомлені про судове засідання, яке призначено на 07.05.2014 року 09 год. 00 хв. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі . Згідно вимог ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право члена сім'ї власника жилого будинку, який не є співвласником на користування цим будинком відповідно до ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку. Як встановлено судом, відповідачі по справі не є членом сім'ї власника квартири і не перебувають з власником квартири у сімейних відносинах. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Реєстрація місця проживання є похідним правом від права користування житлом, а тому зняти відповідача з реєстрації місця проживання можна лише за умови втрати ним права користування цим житлом чи у зв'язку з його виселенням (добровільно чи у примусовому порядку). Відповідно до вимог ч.1 ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. З урахуванням всіх обставин справи, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, враховуючи що реєстрація відповідачів [PERSON] та [PERSON] у квартирі має формальний характер, вони не є членами сім'ї власника будинку, їх реєстрація порушує права позивача вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю та беручи до уваги факт не проживання відповідачів у вказаному будинку більше п'яти років, суд приходить до висновку, що вимога про визнання [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] є обґрунтованою і підлягає до задоволення, оскільки представник позивача в судовому засіданні належними і допустимими доказами довів ті обставини на які посилався, як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved