Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на неповнолітню дитину. Позовні вимоги позивачки про розірвання шлюбу обґрунтовані тим, що 10 грудня 2002 року вона вступила в шлюб з відповідачем по справі. Їхній шлюб зареєстровано виконавчим комітетом Новогеоргіївської сільської ради Ананьївського району Одеської області, актовий запис №8. Мають двоє дітей, один з котрих є неповнолітнім, а саме [PERSON] , [INFO] . У неї та відповідача даний шлюб перший. Відповідно до позовної заяви, що тривалий час, а точніше близько двох років між позивачкою та її чоловіком погіршувалися взаємовідносини, останнім часом відносини між ними вкрай загострилися, близько місяця не підтримують шлюбних стосунків. Між позивачкою та відповідачем відсутнє взаєморозуміння, у них різні погляди на життя та сімейні відносини. Час від часу між ними виникали сварки та конфлікти на ґрунті того, що відповідач проявляв неповагу до позивачки, як до дружини, та до дітей. Крім того, останнім часом відповідач взагалі не цікавиться їхнім неповнолітнім сином та повнолітньою донькою, які навчаються у відповідних учбових закладах та потребують з боку батька матеріальної підтримки. Ситуація, що склалася погано впливає на стан здоров`я позивачки та на виховання дітей. Фактично сім`я розпалась в зв`язку з повною несумісністю їхніх характерів. На думку позивачки, що подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, то при вказаних обставинах вона прийняла рішення щодо розірвання їхнього шлюбу, дане рішення є остаточним, примирення між ними неможливе. При цьому другу вимогу про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини позивачка мотивує тим, що їхній син [PERSON] в даний час проживає з нею та знаходиться на її повному утриманні. Його батько, згідно діючого законодавства зобов`язаний постійно дитину утримувати до досягнення нею повноліття. Як зазначає позивачка, що відповідач працює офіційно в Жеребківській дослідній станції у якості тракториста, відповідно має матеріальну можливість щомісяця утримувати їхнього сина. Крім того, розмір даних аліментів має бути необхідним та достатнім для його повноцінного розвитку. Згідно позовної заяви, відповідач взагалі не надає грошових коштів на неповнолітню дитину, тому позивачка має наміри та бажання розірвати даний шлюб та відповідно визначитися із точною сумою аліментів, котрі відповідач зобов`язаний буде, як батько даної дитини, сплачувати щомісяця на утримання сина, так позивачці необхідно купувати для його життєдіяльності речі, такі як одяг, продукти харчування, та оплачувати освітні послуги. В даний час син [PERSON] продовжує навчання у вищому учбовому закладі, а саме в Уманському державному педагогічному університеті імені Павла Тичини, потребує матеріальної підтримки зі сторони батька в плані матеріальної допомоги при сплаті суми контракту та оплати проживання за місцем навчання. Вказані витрати позивачка, як мати несе самостійно. Відповідач зі своєї сторони не надає грошових коштів на утримання дитини, хоча інформований про чималі грошові вкладення в навчання та побут сина. Позивачка вважає, що погіршення між нею та відповідачем шлюбних відносин не звільняє відповідача від обов`язку по належному утриманню дитини. З урахуванням наведених вище обставин позивачка [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою та просить в прохальній частині: - винести рішення, котрим розірвати шлюб між нею та [PERSON] , котрий зареєстровано 10 грудня 2002 року виконавчим комітетом Новогеоргіївської сільської ради Ананьївського району Одеської області, актовий запис №8, залишивши їй після розірвання шлюбу шлюбне прізвище « [PERSON] »; - стягнути аліменти з [PERSON] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , на її користь на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму ля дитини відповідного віку, до повноліття дитини, починаючи з дня пред`явлення позову; - стягнути з відповідача по справі понесені нею витрати, пов`язані із зверненням до суду з даною позовною заявою, а саме суму судового збору та суму за надання правової допомоги, згідно представлених документів. Ухвалою від 10 лютого 2021 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників (а.с.32-33). Крім того, в ухвалі про відкриття провадження у справі роз`яснено відповідачу про його процесуальні права, а саме подати відзив на позовну заяву, пред`явити зустрічний позов та подати заяву із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, що передбачено вимогами ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що відповідач своїми процесуальними правами передбаченими ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України не скористався та у встановлені строки в ухвалі про відкриття провадження у справі відзив на позовну заяву до суду не подав, з зустрічним позовом та з заявою із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не звертався. У судове засідання 27 квітня 2021 року сторони по справі не з`явилися. При цьому, суд бере до уваги заяву позивачки від 03 лютого 2021 року (а.с.24), в якій вона просить розглянути справу у її відсутність, на позовних вимогах наполягає, не заперечує проти винесення заочного рішення по справі. Крім того, відповідач також надав 27 квітня 2021 року через канцелярію суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги визнає повністю (а.с.43). Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 статті 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, враховуючи наявність відомостей про належне сповіщення сторін про дату, час та місце розгляду справи, наявність заяв в яких вони висловлюють свою позицію щодо позовних вимог, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України, підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників судового процесу. При цьому, у відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Позивачкою у справі є [PERSON] , [INFO] , уродженка та зареєстрована за адресою: Одеська область, Ананьївський район, с.Новогеоргіївка, що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 26 липня 2004 року Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області (а.с.7). Відповідачем у справі є [PERSON] , [INFO] , уродженець міста Ананьїв Одеської області, та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що пітверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 28 травня 2001 року Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області (а.с.9), та довідкою про реєстрацію місця проживання особи виданої 05 лютого 2021 року Ананьївською міською радою (а.с.31). З позовної заяви вбачається, що позивачка звернулася до суду з двома окремими вимогами, першою вимогою є розірвання шлюбу з відповідачем по справі. Так, при розгляді справи встановлено, що між позивачкою та відповідачем 10 грудня 2002 року зареєстровано шлюб у Виконавчому комітеті Новогеоргіївської сільської ради Ананьївського району Одеської області, про що складено відповідний актовий запис №8, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 22 травня 2019 року Ананьївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області (а.с.6). Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З позовної заяви вбачається, що тривалий час, а точніше близько двох років між позивачкою та її чоловіком погіршувалися взаємовідносини, останнім часом відносини між ними вкрай загострилися, близько місяця не підтримують шлюбних стосунків. Між позивачкою та відповідачем відсутнє взаєморозуміння, у них різні погляди на життя та сімейні відносини. Час від часу між ними виникали сварки та конфлікти на ґрунті того, що відповідач проявляв неповагу до позивачки, як до дружини, та до дітей. Крім того, останнім часом відповідач взагалі не цікавиться їхнім неповнолітнім сином та повнолітньою донькою, які навчаються у відповідних учбових закладах та потребують з боку батька матеріальної підтримки. Ситуація, що склалася погано впливає на стан здоров`я позивачки та на виховання дітей. Фактично сім`я розпалась в зв`язку з повною несумісністю їхніх характерів. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивачки про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Суд, також бере до уваги заяву позивачки від 03 лютого 2021року, в якій вона просить задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. А також суд враховує заяву відповідача, яке подане ним 27 квітня 2021 року через канцелярію суду (а.с.43), в якому він визнає позовні вимоги позивача. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Таким чином, суд приймаючи до уваги те, що позивачка та відповідач тривалий час не підтримують шлюбних стосунків, та те що їх шлюб носить лише формальний характер, вважає можливим шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвати. Частиною 1 статті 113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд, враховує бажання позивачки та вважає за доцільне після розірвання шлюбу залишити позивачці шлюбне прізвище « [PERSON] ». Другою вимогою заявленою в прохальній частині позовної заяви є стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Судом встановлено, що позивачка та відповідач мають спільну неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого повторно 14 січня 2021 року Ананьївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (а.с.10). Відповідно до копії довідки про реєстрацію місця проживання особи виданої 01 серпня 2019 року Новогеоргіївською сільською радою Ананьївського району Одеської області (а.с.12) неповнолітній син позивачки та відповідача [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки Ананьївської міської ради №141 від 13 січня 2021 року позивачка [PERSON] , [INFO] , фактично проживає в будинку матері, який розташований за адресою: [ADDRESS] , та з 1 січня 2021 року на її утриманні є діти, які проживають разом з нею: - донька [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] (а.с.13). З позовної заяви вбачається, що відповідач взагалі не надає грошових коштів на неповнолітню дитину, тому позивачка має наміри та бажання визначитися із точною сумою аліментів, котрі відповідач зобов`язаний буде, як батько даної дитини, сплачувати щомісяця на утримання сина, так позивачці необхідно купувати для його життєдіяльності речі, такі як одяг, продукти харчування, та оплачувати освітні послуги. В даний час син [PERSON] продовжує навчання у вищому учбовому закладі, а саме в Уманському державному педагогічному університеті імені Павла Тичини, потребує матеріальної підтримки зі сторони батька в плані матеріальної допомоги при сплаті суми контракту та оплати проживання за місцем навчання. Вказані витрати позивачка, як мати несе самостійно. Відповідач зі своєї сторони не надає грошових коштів на утримання дитини, хоча інформований про чималі грошові вкладення в навчання та побут сина. При цьому, з довідки виданої 15 січня 2021 року Уманським державним педагогічним університетом імені Павла Тичини IV рівня акредитації (а.с.16) вбачається, що неповнолітній [PERSON] є студентом І курсу освітнього ступеня бакалавр, спеціальність:014 Середня освіта (Фізична культура), факультету фізичного виховання, основа навчання контрактна, що також підтверджується копією договору №492 про надання платної освітньої послуги від 16 вересня 2020 року (а.с.14-15). Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до частини 1 статті 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XIIта набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею статті 51 Конституції України гарантовано, аст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання них окремо від дитини не впливає на об`єм їх прав та не звільняє від обов`язків відносно дитини. У відповідності до статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 статті 182 СК України визначено перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. З приписів частини 2 статті 182 СК України вбачається, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. При цьому, зі змісту частини 2 статті 182 та статті 183 СК України вбачається, що розмір аліментів на утримання однієї дитини стягується в ј частині заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитини відповідного віку. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини доходу щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, суд звертає увагу на те, що в заяві поданої 27 квітня 2021 року через канцелярію Ананьївського районного суду Одеської області відповідачем [PERSON] зазначив, що він позовні вимоги визнає повністю (а.с.43). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до частини 1 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням викладеного, суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача та вважає за доцільне призначити до стягнення з відповідача [PERSON] , [INFO] , на користь позивачки [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з дня пред`явлення позову 03 лютого 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 03 лютого 2021 року. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частини 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 1 частини 1 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Враховуючи те, що позивачкою було сплачено судовий збір за подання позовної заяви про розірвання шлюбу та враховуючи вимоги статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивачки понесений нею судовий збір в сумі 908,00 грн. та витрати понесені нею на професійну правничу допомогу в розмірі 1000 гривень 00 копійок, згідно наданих до позовної заяви підтверджуючих документів, які відповідають вимогам ст.137 ЦПК України. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від судового збору позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Оскільки позивачка у справах звільнена від сплати судового збору та враховуючи вимоги статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] в прибуток держави судовий збір в розмірі 908 гривень 00 копійок за вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини.

Outcome: approved