Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-02 00:00:00

На початку листопада 2015 року представник позивача [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, яким просила суд визначити порядок користування квартирою [NUMBER], що знаходиться по [ADDRESS], а саме виділити в користування позивача [PERSON] житлову кімнату розміром 16,5 кв.м, а позивачу [PERSON] житлову кімнату розміром 11 кв.м., при цьому виділити в користування відповідачу [PERSON] та [PERSON] кімнату 18,8 кв.м., крім того зобов'язати відповідачів не чинити перешкод в користуванні вказаною квартирою. В обґрунтування вказаних вимог представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що [INFO] померла мати позивачів [PERSON] Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої увійшла належна їй 2/3 частина квартири [NUMBER], що знаходиться по [ADDRESS]. За життя померлою був складений заповіт,відповідно до якого остання заповіла позивачам частину вказаної квартири в рівних частках кожному. В установлений законом строк позивачі звернулись до Бориспільської міської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини, в результаті чого 08.09.2015 року отримали свідоцтва про право на спадщину за заповітом, відповідно до якого позивачам належить по 5/18 частин вказаної квартири. В свою чергу відповідач [PERSON].є власником 1/9 частини вказаної квартири, а відповідачу [PERSON] належить 1/3 частина. На сьогоднішній день, позивачі фактично позбавлені можливості користуватися та володіти своєю часткою у вказаній квартирі. Між сторонами виникають непорозуміння та суперечки з приводу користування, розпорядження та утримання цього майна. Відповідачі чинять перешкоди у доступі позивачів до квартири, змінили замок, не відчиняють дверей. З цих підстав позивачі звертались в правоохоронні органи, однак їм було рекомендовано з цим питанням звернутись до суду, оскільки їх відносини мають цивільно-правовий характер і не відносяться до кримінальних правопорушень. Дані обставини змусили позивачів звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила задовольнити. Відповідачі в судовому засіданні позов визнали частково та пояснили, що не заперечують щодо часток квартири, які належать кожному із сторін в порядку спадкування, однак не погоджуються з запропонованим позивачами порядком користування квартири, та просили суд визначити інший порядок користування спірною квартирою. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідив, оцінив та проаналізував всі зібрані докази у їх сукупності і прийшов до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні, позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить по 5/18 частин квартири [NUMBER], що знаходиться по [ADDRESS], які вони успадкували після смерті їхньої матері [PERSON], отримавши 08.09.2015 р. свідоцтво про право на спадщину за заповітом на відповідні частки. Даний факт підтверджується копією свідоцтва про смерть [PERSON] (а.с.10), копією заповіту (а.с.11), копіями свідоцтв про право на спадщину (а.с.12,14), копіями витягів з державного реєстру прав на нерухоме майно( а.с.12-13, 14-15). При цьому судом встановлено, що відповідачу [PERSON] належить 1/9 частина вказаної квартири, а відповідачу [PERSON] 1/3 частина. Згідно технічного паспорту на квартиру (а.с.17-18), остання складається з 3-х кімнат житловою площею 45,3 кв.м., у тому числі 1-а кімната площею16,5 кв.м, 2-а кімната площею 18,8 кв.м., 3-тя кімната площею 11,0 кв.м., кухня площею 8,9 кв.м., вбиральня площею 1,3 кв.м, ванна кімната площею 3,6 кв.м., коридор площею 10,9 кв., вбудована шафа площею 1,3 кв.м. Судом встановлено, що відповідачі чинять позивачам перешкоди в користуванні житлом: замінили замки в дверях, діючи самоправно, без згоди позивачів, вселили до житла сторонніх осіб. Зазначені обставини підтверджуються поясненням самих сторін, які були надані в судовому засіданні. 02.11.2015 року позивачі звертались до Бориспільського МВ заявою про вчинення відповідачами кримінального правопорушення, на що їм було рекомендовано звернутись до суду, оскільки вказані правовідносини мають характер цивільно-правових (а.с.16). Частиною 1 статті 316 ЦК України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 статті 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (частина 2 цієї статті). Статтею 325 ЦК України встановлено, що суб'єктами права приватної власності є фізичні та юридичні особи. Фізичні та юридичні особи можуть бути власниками будь-якого майна, за винятком окремих видів майна, які відповідно до закону не можуть їм належати. Склад, кількість та вартість майна, яке може бути у власності фізичних та юридичних осіб, не є обмеженими. Згідно до положень ч.1, ч.2, ч.3 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. 391 ЦК України. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Оскільки в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачі чинять позивачам перешкоди у користуванні власністю, а саме частиною квартири, то їх слід зобов'язати усунути такі перешкоди шляхом надання доступу до квартири. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства Крім того, відповідно до ч.1 ч.3 ст.358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тією частиною спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пунктом 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року визначено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Квартира, частина якої належить позивачам, знаходиться в двоповерховому жилому будинку. Виділ частини квартири в натурі неможливий. Позивачі просять встановити порядок користування квартирою, а саме виділити в користування позивача [PERSON] житлову кімнату розміром 16,5 кв.м, а позивачу [PERSON] житлову кімнату розміром 11 кв.м., при цьому виділити в користування відповідачу [PERSON] та [PERSON] кімнату 18,8 кв.м . Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю ( ч. 2 ст. 358 ЦК України). З огляду на те, що згоди щодо порядку користування квартирою не досягнуто, спір має бути вирішено судом. Суд вважає, що урахуванням площі жилих кімнат та технічних характеристик квартири, сторонам можливо виділити в користування жилі кімнати у варіанті запропонованому позивачами, на думку суду, встановлення такого порядку користування не протирічить положенню ч. 3 ст. 319 ЦК України щодо забезпечення усім власникам рівних умов здійснення своїх прав, з урахуванням їх реальних часток у вказаній квартирі. Враховуючи вищенаведене, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог. З урахуванням наведеного,

Outcome: approved