Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області з позовом, позовні вимоги якого пізніше уточнив, в якому просить суд : визнати незаконним та скасувати розпорядження № 2 сільського голови [PERSON] сільської ради від 26.01.2016 року про звільнення директора КП „Лисиничанка; поновити [PERSON] на посаді директора КП „Лисиничанка; стягнути з [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу включно з відповідними відрахуваннями соціального податку та моральну шкоду у розмірі 100000 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що відповідно до розпорядження голови [PERSON] сільської ради № 50 від 31.03.2011 року його призначено директором КП „Лисиничанка. Виконував свої обовязки на підставі статуру підприємства, який було затверджено рішенням виконкому [PERSON] сільської ради від 20.06.2011 року. У звязку з порушенням відносно нього кримінальної справи, розпорядженням голови [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області № 26 від 17.04.212 року його було відсторонено від займаної посади і призначено в.о. директора КП „Лисиничанка [PERSON] На підставі розпорядження Голови [PERSON] сільської ради від 31.12.2014 року № 40 його поновлено на посаді і 31.01.2015 року він приступив до виконання своїх обовязків. При перевірці стану справ він встановив значні борги підприємства перед перед ТзОВ „Санком-Львів за вивіз та утилізацію ТПВ з 2013 року, а також значні борги мешканців сіл Підбірці та Лисиничі, як споживачів за послуги вивезення ТПВ. Після підвищення ТзОВ „Санком Львів тарифів на вивіз ТПВ, в.о. директора [PERSON], здійснювались заходи спрямовані на погашення заборгованості, зокрема неодноразово зверталась до [PERSON] сільської ради зі зверненнями про затвердження тарифів і надавала калькуляції про належний законодавством тариф. Однак жодних реагувань з боку сільської ради не було. Також за час його відсутності на займаній посаді був заключний договір із ЛМКП „Львівводоканал, який в подальшому у же під час його керівництвом підприємством через зауваження Антимонопольного комітету було розірвано, чим забезпечено зниження втрат, які підприємство зазнавало на протязі періоду дії договору, в результаті втрат води у водогоні, проконтролювати і зменшити які підприємство самотужки не мали змоги, а на час укладення договору сільська рада в особі сільського голови [PERSON] не забезпечено у штатному розписі можливості найняти сантехніка. На сесії сільської ради 24.12.2015 року, його доводи щодо необхідності затвердити економічно обґрунтовані тарифи на вивіз ТПВ депутатами до уваги не взято та як йому пояснили на підставі висновків будівельної комісії щодо результатів його праці прийнято рішення про роботу КП „Личиничанка та повідомлено його про існування рішення [PERSON] сільської ради від 22.10.2015 року про визнання роботи директора КП „Лисиничанка незадовільною. На підставі даних рішень Головою [PERSON] сільської ради винесено оскаржуване розпорядження №2 від 26.01.2016 року про звільнення директора КП „Лисиничанка за на підставі п. 1 ст. 41 КУпАП, а саме : за грубі порушення трудових обовязків у вигляді доведення КП «Лисиничанка» до незадовільного фінансового стану, не здійснення претензійно-позовної роботи стосовно стягнення заборгованості по оплаті за вивезення ТПВ, утримання місць для збору ТПВ та прилеглої території у незадовільному санітарному стані. Дане розпорядження вважає незаконним, з огляду на те, що КП „Лисиничанка може вести свою діяльність тільки на основі затверджених сільською радою тарифів. Від рентабельності і окупності тарифів напряму залежить фінансові показники роботи підприємства. У звязку з неможливістю самостійно змінювати тарифи за послуги та приведення їх у розмір відповідно до закону, тим самим вчиняти заходи зменшення заборгованість, зокрема перед ТзОВ „Санком Львів він неодноразово починаючи з 29.01.215 року звертався до сільської ради з вимогою затвердити економічно обґрунтовані тарифи на вивіз ТПВ, а також провести компенсацію відповідно до законодавства. Однак на свої звернення та претензії жодної відповіді сільська рада не надала, тим самим унеможливила створення можливостей для функціонування підприємства та виконання фінансових зобовязань, зокрема оплати послуг ТзОВ „Санком- Львів за вивіз та утилізацію ТПВ та погашення існуючої заборгованості. Такими чином, вважає, що своєю бездіяльність сільська рада довела КП „Лисиничанка до існування значних боргів, що призвело до тимчасового припинення ТзОВ „Санком-Львів вивозу та утилізації ТПВ, що в свою чергу призвело до приведення місць для збору ТПВ та прилеглої території у незадовільний санітарний стан. Також відсутність фінансування з боку [PERSON] сільської ради унеможливлювало проводити претензійно-позовну роботу до споживачів стосовно стягнення заборгованості по оплаті за вивезення ТПВ, оскільки на неодноразові звернення коштів на залучення юриста надано не було, а розклеювання за власні кошти повідомлень про заборгованість результатів не дали. За вказаних обставин, позивачка вважає що в його діях відсутнє грубе порушення трудового законодавства при виконанні своїх трудових обовязків, а обставини на які у незаконному розпорядженні покликається відповідач виникли лише з вини та бездіяльності самого відповідача - [PERSON] сільської ради, а тому дане розпорядження підлягає скасуванню. Також позивач вказує, що своїми протиправними діями відповідач спричини йому моральну шкоду, яку він оцінює у 100000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просить задоволити повністю. В судовому засіданні представника відповідача [PERSON] сільської ради Пустомитівського району Львівської області [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги позивача не визнали та заперечили. Свої заперечення мотивують тим, що 22 жовтня 2015 року на сороковій сесії Шостого демократичного скликання депутатами [PERSON] сільської ради було прийнято рішення № 40-1076 «Про визнання роботи директора КП «Лисиничанка» незадовільною». Прийняття даного рішення зумовлено, зокрема тим, що з моменту поновлення [PERSON] на роботі у КП «Лисиничанка» у двічі зросла заборгованість за вивезення твердих побутових відходів з території [PERSON] сільської ради перед ТзОВ «Санком Львів», у звязку з чим жодних дій для погашення боргу перед ТзОВ «Санком - Львів» вчинено не було і з 18.10.2015 року вивезення твердих побутових відходів з території сіл Лисиничі та Підбірці ТзОВ «Санком - Львів» було припинено, що в свою чергу спричинило негативні санітарні наслідки, суттєве забруднення території та хвилю обурення у жителів обох сіл. 24 грудня 2015 року на другій сесії Сьомого демократичного скликання депутатами [PERSON] сільської ради було прийнято рішення № 02-48 «Про незадовільну роботу КП «Лисиничанка» враховуючи те, що значна кількість жителів сіл Лисиничі та Підбірці неодноразово, як усно так і письмово, зверталися до [PERSON] сільської ради, до депутатів ради із скаргами на утримання місць для збору твердих побутових відходів та прилеглої до них території у незадовільному санітарному стані, скаржилися на невиконання з боку КІІ «Лисиничанка» умов укладених договорів та попереджали про припинення оплати за вивезення ТПВ. На засіданні постійної будівельної комісії, з питань містобудування, комунального господарства, транспорту та зв'язку [PERSON] сільської ради (надалі комісія) було розглянуто заяви, скарги, усні звернення жителів обох сіл та прийнято рішення про огляд місць розташування контейнерів для збору твердих побутових відходів на території [PERSON] сільської ради. Після обстеження місць розташування контейнерів, комісією було складено відповідні акти про незадовільний санітарний стан місць розташування контейнерів та прилеглої до них території, що свідчить про підсгавність скарг споживачів послуг КП «Лисиничанка». На засіданні постійної будівельної комісії, з питань містобудування, комунального господарства, транспорту та зв'язку [PERSON]С. був запрошений на сесію [PERSON] сільської ради для надання звіту про роботу КП «Лисиничанка» за 2015 рік. На засіданні сесії ради 24.12.2015 року [PERSON] був присутній, надав пояснення щодо санітарного стану території прилеглої до місць розміщення контейнерів та фінансового стану підприємства, однак шляхів виправлення ситуації, що склалася не запропонував. Про прийняте сесією рішення йому було відомо. Не прибирання території навколо місць збору ТПВ є грубим порушенням трудових обов'язків керівником підприємства, що спричинило тяжкі наслідки у вигляді доведення КП «Лисиничанка» до незадовільного фінансового стану та припиненням вивезення ТПВ з обслуговуючим підприємством, що загрожувало забрудненням території сіл [PERSON] сільської ради Відповідно до Розпорядження голови [PERSON] сільської ради № 2 26 січня 2016 року [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП за грубе порушення трудових обов'язків. Звільнення [PERSON] з замовної ним посади вважають законним, а доводи наведені у позовній заяві безпідставними та такими, що не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, а тому в задоволенні позовних вимог просять відмовити в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, проаналізувавши матеріали справи, повно та всебічно дослідивши докази у справі у їх сукупності, суд приходить до переконання про часткове задоволення позовних вимог, з наступних підстав : Згідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. З урахуванням п.1 та п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. №9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" на суд покладено обов'язок охороняти конституційні права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується; при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язував звільнення. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що розпорядженням голови Лисинчівської сільської ради № 40 від 31.12.2014 року [PERSON] поновлено на посаді директора КП „Лисиничанка та останній приступив до виконання своїх посадових обовязків визначених посадовою інструкцію затвердженою сільським головою [PERSON] сільської ради від 20.09.2011 року. Згідно п. 1.2 статуту КП „Лисиничанка затвердженого рішенням виконкому [PERSON] сільської ради № 20 від 20.07.2006 року, [PERSON] сільська рада є засновником КП „Лисиничанка, яке відповідно до п. 1.3 Статуту створено для обслуговування, ремонту, реконструкції, будівництва та утримання будинків, при будинкових територій, шляхів сполучень, комунального господарства на території населених пунктів сільської ради. Згідно п. ІІ Посадової інструкції директора КП„Лисиничанка окрім іншого та на які покликається у своїх запереченнях відповідач до обовязків директора входить : організація роботи для забезпечення благоустрою та санітарного очищення і прибирання території сіл [PERSON] сільської ради; здіснення контролю за чистотою території навколо контейнерів для збору сміття; незабезпечення рентабельної господарсько фінансової діяльності КП „Лисиничанка, надходження плати за збирання та вивіз твердих побутових відходів та прибирання територій; здійснення контролю за дотриманням власниками домоволодінь зобовязань, передбачених договорами та слідкує за своєчасною оплатою за надані послуги; забезпечує своєчасний розрахунок з підприємством, яке здійснює вивіз та утилізацію ТПВ та слідкує за виконання ним графіку вивозу ТПВ. На підставі рішення [PERSON] сільської ради від 22.10.2015 року № 40-1076 „Про визнання роботи директора КП „Лисиничанка незадовільною та рішення [PERSON] сільської ради від 24.12.2015 року № 02-48 „про роботу КП „Лисиничанка Розпорядженням голови [PERSON] сільської ради № 2 від 26 січня 2016 року [PERSON] було звільнено з займаної посади на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП за грубе порушення трудових обов'язків. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" міститься роз'яснення про те, що при вирішенні питання, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку ним завдано (могло бути завдано) шкоду. Згідно оскаржуваного розпорядження від 26.01.2016 року, підставою для звільнення [PERSON] було грубе порушення трудових обовязків, яке виразилось у доведення КП „Лисиничанка до незадовільного фінансового стану, не здіснення претензійно-позовної роботи стосовно стягнення заборгованості по оплаті за вивезення твердих побутових відходів, утримання місць для збору твердих побутових відходів та прилеглої до них території у незадовільному санітарному стані. Відповідно до п.1 ст. 41 КЗпПУ, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках: одноразового грубого порушення трудових обов'язків керівником підприємства, установи, організації всіх форм власності (філіалу, представництва, відділення та іншого відокремленого підрозділу), його заступниками, головним бухгалтером підприємства, установи, організації всіх форм власності, його заступниками, а також службовими особами органів доходів і зборів, яким присвоєно спеціальні звання, і службовими особами центральних органів виконавчої влади, що реалізують державну політику у сферах державного фінансового контролю та контролю за цінами. Крім того, звільнення на підставі п. 1 ст. 41 КЗпП України за своєю природою є дисциплінарним, а тому воно має здійснюватись з дотриманням порядку і строків, викладених у ст. ст. 148, 149 КЗпП України. Виходячи зі змісту п. 1 ст. 41 КЗпПУ підставою для звільнення керівника за цією нормою є вчинення ним одноразового грубого порушення трудових обов'язків, а не триваюче, зокрема неналежне керівництво роботою установи, ослаблення контролю за роботою підлеглих працівників тощо, що може бути підставою для звільнення за інших підстав та відповідає позиції Верховного Суду України викладених у Ухвалі від 06.04.2011 року справа № 47171св10. Як вище встановлено судом, підставою для звільнення позивача згідно з п. 1 ст. 41 КЗпП став ряд фактів невиконання або неповного чи неналежного виконання своїх трудових обовязків по керівництву очолюваним ним комунальним підприємством протягом певного часу, а саме з 31 грудня 2014 року по 24.12.2015 року. Надаючи правову оцінку характеру виявлених порушень на які покликається відповідач та які ним розцінені як одноразове грубе порушення, яке дає підстави для звільнення за п. 1 ст. 41 КЗпП та виходячи з того, що зазначені дії не мають характеру одноразового грубого порушення трудових обов'язків, суд приходить до висновку про незаконність звільнення позивача з підстав, передбачених саме п. 1 ст. 41 КЗпП, згідно з яким має бути наявність вини в одноразовому грубому порушенні трудових обов'язків. Такими чином, відповідно до ст.235 КЗпП України, позивач [PERSON] підлягає поновленю на роботі на займаній ним посаді. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у звязку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: Про оплату праці, Про індексацію грошових доходів населення, Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у звязку з порушенням строків їх виплати; Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078; Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 року № 1427. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4 рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-I цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме, в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. непроведения з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, невиплата з вини відповідача належних позивачу при звільнені сум та виплат у строки, зазначені у статті 116 КзПпУ є підставою для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, за весь період невиплати. У п.32 постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику розгляду судами трудових спорів розяснено, що у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в звязку з незаконним звільненням або переведенням, відстроченням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100, зі змінами, внесеними постановою Кабінету Міністрів України від 16.05.1995 року №348. Згідно розрахунку по штатному розпису КП „Лисиничанка затвердженого 21.09.2015 року в.о. сільського голови [PERSON] середньомісячна заробітна плата [PERSON] складає у розмірі 3000 грн, а від так виходячи з розрахунку за два останні робочі місяці : листопад 21 робочі дні, грудень -23 робочі дні розмір середньоденної заробітньої плата складає 136,36 грн. Враховуючи положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. №100, кількість робочих днів, затримки розрахунку при звільненні, за період з 26.01.2016 року по 01.08.2016 року включно, дорівнює 129 робочих днів, тому середньомісячний заробіток за час затримання виплати заробітної плати становить 17 590 грн., яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 95 КЗпП України та ст. 34 Закону України „Про оплату праці заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 року № 1078 Про затвердження Порядку проведення індексації грошових доходів населення, загальне правило визначення суми індексації заробітної плати: Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків. Розраховуючи суму індексації заробітної плати, судом береться до уваги індекс споживчих цін за період з січня по липень 2016 року включно. Таким чином, шляхом множення доходу [PERSON] що підлягає індексації 17 590 грн. на величину приросту індексу споживчих за період з січня по липень 2016 включно, сума втраченої частки заробітної плати [PERSON] у зв'язку із порушенням строків її виплати становить 870,47 грн. Згідно ст. 237-1 Кодексу законів про працю України, передбачено відшкодування працівникові власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди. Вона відшкодовується в разі, якщо порушення законних прав працівника призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і потребує від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Що стосується позовних вимог позивача про стягнення з відповідача завданої йому моральної (немайнової) шкоди яка позивачем не оцінена, суд вважає такі вимоги безпідставними. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підстави своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Будь-яких інших доводів, окрім незаконного звільнення, на доведення факту заподіяння моральної шкоди, позивач суду не представив. У відповідності до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача в користь держави.

Outcome: approved