Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-23 00:00:00

Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - позивач, МТСБУ) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON].) в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача кошти в розмірі понесених витрат в сумі 7 434,42 грн., витрати за послуги аварійного комісара в розмірі 550,00 грн. та судовий збір в розмірі 1 600,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 22.07.2015 року близько 12 год. 30 хв. на вулиці Порика в м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода (далі -ДТП) за участю автомобіля «Ауді», державний номерний знак [NUMBER], яким керував відповідач. Вина відповідача підтверджується постановою Подільського районного суду м. Києва від 16.11.2015 року. На дату ДТП відповідач не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. В результаті ДТП був пошкоджений автомобіль «Форд Фокус», державний номерний знак [NUMBER], що належить [PERSON], цивільно-правова відповідальність якої була застрахована у СТДВ «Глобус». 19.01.2016 року потерпіла повідомила про страховий випадок, та 15.02.2016 року звернулася до МТСБУ з метою отримання відшкодування. 28.03.2016 року позивач перерахував регламентну виплату у розмірі 7 434,42 грн. Крім того, позивач також поніс витрати у розмірі 550,00 грн. у зв'язку із залученням аварійного комісара. Оскільки, МТСБУ здійснило відшкодування шкоди за відповідача, з вини якого сталася ДТП, у якого на час події був відсутній договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, позивач, посилаючись на положення ст.ст. 22, 1166, 1187, 1191 Цивільного кодексу України та п. 38.2 ст. 38, ст. 40, 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вважає, що сплачені кошти підлягають стягненню з відповідача в порядку регресу. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.11.2017 року у цивільній справі відкрито провадження за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до [PERSON] про відшкодування в порядку регресу витрат, пов'язаних з виплатою страхового відшкодування та призначено до судового розгляду на 20.12.2017 року. Відповідно до Закону України від 03.10.2017 року «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів», який набрав чинності 15.12.2017 року, Цивільний процесуальний кодекс України (далі - ЦПК України) викладено в новій редакції. Згідно п. 9 Перехідних положень ЦПК України, встановлено, що зміни до цього Кодексу вводяться в дію з урахуванням таких особливостей, зокрема, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Як визначено у ч.ч. 2, 3, 4 ст. 19 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Наказне провадження призначене для розгляду справ за заявами про стягнення грошових сум незначного розміру, щодо яких відсутній спір або про його наявність заявнику невідомо. Спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються справи: 1) малозначні справи; 2) що виникають з трудових відносин. У порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. При вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) ціну позову; 2) значення справи для сторін; 3) обраний позивачем спосіб захисту; 4) категорію та складність справи; 5) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначити експертизу, викликати свідків тощо; 6) кількість сторін та інших учасників справи; 7) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. В порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: 1) що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна подружжя; 2) щодо спадкування; 3) щодо приватизації державного житлового фонду; 4) щодо визнання необґрунтованими активів та їх витребування відповідно до глави 12 цього розділу; 5) в яких ціна позову перевищує п'ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 6) інші вимоги, об'єднані з вимогами у спорах, вказаних у пунктах 1-5 цієї частини. Враховуючи викладене, зважаючи на ціну позову, значення справи для сторін, обраний позивачем спосіб захисту, категорію та складність справи, обсяг та характер доказів у справі, кількість сторін, суд вважає за можливе розглянути дану справу в порядку спрощеного провадження. Протокольною ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 20.12.2017 року, у зв'язку з неявкою учасників судового процесу, відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 223 ЦПК України, розгляд справи було відкладено до 24.01.2018 року. В судове засідання 24.01.2018 року представник позивача не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, направив на адресу суду письмову заяву про розгляд справи в спрощеному порядку за його відсутності, щодо постановлення заочного рішення не заперечує, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання 24.01.2018 року не з'явився, письмовий відзив не надав, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки невідомі. Враховуючи те, що позивач не заперечує щодо проведення заочного розгляду справи, при цьому, належним чином повідомлений відповідач в судове засідання не з'явився, відповідно до вимог ст.ст. 280, 281 ЦПК України, суд ухвалив розглядати справу в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 22.07.2015 року о 12 год. 30 хв. [PERSON], керуючи автомобілем «Audi 80», державний номерний знак [NUMBER], по вул. Порика, 3А у м. Києві, не дотримався безпечного інтервалу руху, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Ford Focus», державний номерний знак [NUMBER], чим порушив вимоги п. 13.1 Правил дорожнього руху України. Внаслідок ДТП автомобіль марки «Ford Focus», державний номерний знак [NUMBER], одержав механічні пошкодження. Власником пошкодженого в результаті ДТП автомобіля марки «Ford Focus», державний номерний знак [NUMBER], є [PERSON], а за кермом на час ДТП перебувала [PERSON], цивільно-правова відповідальність якої була застрахована у СТДВ «Глобус», згідно полісу № АІ/5705508 (а.с. 11, 14) Постановою Подільського районного суду м. Києва від 16.11.2015 у справі № 758/9718/15-п [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення, провадження у справі закрито у зв'язку із закінченням строків, передбачених ст. 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення (а.с. 13). У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). Як визначено ч. 1 та ч. 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Отже, оскільки шкода завдана з вини [PERSON], вона підлягає відшкодуванню за рахунок останнього. Згідно ст.. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004, № 1961-IV (далі - Закон), обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст.. 4 Закону, суб'єктами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі. Згідно п. 17.1 ст. 17 Закону, страховики зобов'язані укладати договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (внутрішній договір страхування, міжнародний договір страхування, міжнародний договір "Зелена картка") відповідно до цього Закону та чинного законодавства України. Проте, в порушення норм чинного законодавства, цивільно-правова відповідальність [PERSON] на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була. Як визначено у п. 39.1 ст. 39 Закону, Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту. Згідно пп. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Закону, основними завданнями МТСБУ є, зокрема, здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом. Відповідно до п. 41.1 ст. 41 Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Враховуючи викладене, 19.01.2016 року [PERSON] звернулася до МТСБУ з повідомленням про ДТП, а 15.02.2016 року із заявою про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. (а.с. 9-10). Як визначено у п. 22.1 ст. 22 Закону, У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 9.1 та п. 9.2 ст. 9 Закону, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. Згідно ст. 29 Закону, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Так, згідно Звіту № 1183 від 02.02.2016 року, складеного спеціалістом ФОП [PERSON], вартість відновлювального ремонту з урахуванням коефіцієнта фізичного зносу автомобіля «Ford Focus», державний номерний знак [NUMBER], в результаті його пошкодження при ДТП склала 8 921,30 грн.(а.с. 15-21), з яких 1 486,88 грн. - податок на додану вартість, який не є прямим збитком, а тому у відповідності до п. 17 ст. 9 Закону України «Про страхування» не включається до суми регламентної виплати. Відповідно до платіжного доручення № 2289рв від 25.03.2016 року, виданого на підставі Наказу від 23.03.2016 року № 2289, МТСБУ перерахувало регламентну виплату у розмірі 7 434,42 грн. на рахунок власника транспортного засобу «Ford Focus», державний номерний знак [NUMBER]. (а.с. 23 Крім того, у зв'язку із залученням аварійного комісара позивачем було понесено витрати у розмірі 550,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 30776рв від 01.03.2016 року (а.с. 22). Як зазначено у п.п. 38.2.1. п. 38.2. ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Аналогічне положення містить ст. 1191 ЦК України, відповідно до частини першої якої, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Оскільки МТСБУ відшкодувало власнику автомобіля «Ford Focus», державний номерний знак [NUMBER], [PERSON] завдану [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоду в розмірі 7 434,42 грн. та витрати, пов'язані із залученням аварійного комісара, в розмірі 550,00 грн., то у нього виникло право регресної вимоги до [PERSON] Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, на підтвердження відшкодування понесених позивачем витрат відповідач не надав. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення в порядку регресу з [PERSON] на користь МТСБУ понесених витрат в сумі 7 434,42 грн. та витрат за послуги аварійного комісара в розмірі 550,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем понесені в якості судових витрат лише витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 600,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 1259259 від 28.09.2017 року. Відповідно до ч. 1 ст.. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1 600,00 грн. у відшкодування судових витрат. Враховуючи викладене,

Outcome: approved