Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання заповіту недійсним та усунення від права на спадкування за законом, мотивуючи тим, що у м. Києві за адресою: [ADDRESS] проживала її з відповідачкою рідна тітка - [PERSON], 1937 року народження, в однокімнатній квартирі, яка належала їй на праві приватної власності за договором купівлі-продажу від 11 жовтня 2001 року. Позивачка зазначає, що з моменту придбання вищевказаної квартири її тіткою вона утримувала її, надавала у всьому матеріальну та моральну підтримку, останні два роки її життя проживала разом з нею, наймала для неї людину для догляду. У 2012 р. їй стало відомо, що 28 липня 2007р. свою однокімнатну квартиру за договором дарування [PERSON] передала у власність її сестрі - [PERSON] 28 лютого 2013 р. рішенням Дарницького районного суду м. Києва [PERSON], [INFO], була визнано недієздатною з 06 вересня 2002 року, встановлено над [PERSON] опіку та призначено позивачку опікуном. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 17 грудня 2013р. була задоволена заява [PERSON] як опікуна в інтересах недієздатної [PERSON] та договір дарування квартири [ADDRESS] від 28 липня 2007 року визнано недійсним. [INFO] [PERSON] померла, на все її майно відкрилась спадщина. У встановлений законом строк позивачка звернулась до Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори для оформлення спадщини за законом після смерті тітки, однак їй стало відомо, що ще в 2003р. [PERSON] на все своє майно склала заповіт на двох осіб - позивача та відповідача. Таким чином, спадкодавець [PERSON] судом визнана недієздатною з 06 вересня 2002 року, а заповіт нею було складено в 2003р., після того як вона визнана недієздатною. Позивачка зазначає, що [PERSON] хворіла на важке психічне захворювання, була інвалідом І групи, вона не могла та не здатна була підтримувати мовний контакт, була дезорієнтована у часі, місці перебуванні, в неї було виражене зниження пам'яті, інтелекту та ін.. Позивачка постійно слідкувала за станом здоров'я тітки, викликала лікаря, швидку допомогу, забезпечувала необхідними ліками, готувала їй їжу, прала її білизну, купала. Відповідачка [PERSON] достовірно знала, що спадкодавець через важку психічну хворобу потребує постійної допомоги, що вона знаходиться в безпорадному стані, але вона протягом останніх років (з 2013 року) умисно ухилялась від надання їй будь-якої допомоги, вона жодного разу не приходила до тітки, не цікавилася станом її здоров'я. В зв'язку з наведеним позивач просила суд визнати заповіт, складений 16 липня 2003 року спадкодавцем на користь [PERSON], [PERSON] недійсним, усунути від права на спадкування за законом [PERSON] після смерті [PERSON], [INFO], яка померла [INFO] В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник підтримали позовні вимоги з викладених обставин зазначених в позовній заяві, просили про їх задоволення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'являлася, про розгляд справи повідомлялась належним чином у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляла. Представник 3-ї особи - Головного управління юстиції в м. Києві в інтересах Шістнадцятої київської державної нотаріальної контори в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлялись належним чином. Шістнадцятою київською державною нотаріальною конторою на адресу суду було направлено листа, в якому просить слухати справу у відсутності їхнього представника та приймати рішення згідно чинного законодавства. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, враховуючи інтереси позивача, суд вважає за можливим вирішити справу за відсутності відповідача на підставі наявних матеріалів справи та постановити заочне рішення, що відповідає положенням 224 ЦПК України. Заслухавши пояснення учасників процесу, показання свідків, дослідивши матеріали справи, спадкову справу, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданого відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у м. Києві, [INFO]. 16 липня 2003 року [PERSON] склала заповіт, яким заповіла [PERSON] та [PERSON] в рівних частках кожній належну їй на праві приватної власності квартиру [ADDRESS]. Зі змісту заповіту вбачається, що даний документ посвідчено державним нотаріусом 16-ої Київської державної нотаріальної контори Трапєзніковою З.О. Заповіт підписала гр. [PERSON] об 09 годині 25 хвилин у присутності нотаріуса. Особу заповідача встановлено, дієздатність його перевірено. Зареєстровано в реєстрі за № 1-2009. Відповідно до ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Статтею 1234 ЦК України, закріплене право фізичної особи з повною цивільною дієздатністю на заповіт. Право на заповіт здійснюється особисто. У відповідності з ч. 1 ст. 1235 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Загальні вимоги до форми заповіту визначаються ст. 1247 ЦК України: заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання; заповіт має бути особисто підписаний заповідачем (якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу); заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. У відповідності до п. 11 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, нотаріальні дії вчиняються в приміщенні державної нотаріальної контори, у державному нотаріальному архіві, приміщенні, яке є робочим місцем приватного нотаріуса. В окремих випадках, коли фізична особа не може з'явитися в зазначене приміщення, а також коли того вимагають особливості посвідчуваної угоди, нотаріальні дії можуть бути вчинені поза вказаними приміщеннями, але в межах території діяльності держнотконтори чи визначеного для приватного нотаріуса нотаріального округу. Якщо нотаріальна дія вчиняється поза приміщенням державної нотаріальної контори, державного нотаріального архіву, приміщенням, яке є робочим місцем приватного нотаріуса, у посвідчувальному написі та в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій записується місце вчинення нотаріальної дії (удома, у лікарні, за місцезнаходженням юридичної особи та ін.) із зазначенням адреси, а також причин, з яких нотаріальна дія була вчинена поза вказаними приміщеннями. Обґрунтовуючи заявлені вимоги позивач зазначала, що [PERSON] судом визнана недієздатною з 06 вересня 2002 року, а заповіт нею було складено в 2003 році, після того як вона визнана недієздатною. Відповідно до ч.2 ст.1257 ЦК України, за позовом заінтересованої особи, суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Правила статті 225 ЦК поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до статті 145 ЦПК зобов'язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК. Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину (п.16 Постанови Пленуму ВСУ від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Як встановлено в судовому засіданні рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 лютого 2013 року визнано [PERSON], [INFO] недієздатною з 6 вересня 2002 року. Встановлено над [PERSON] опіку та призначено їй опікуном [PERSON], [INFO]. Вищевказаним рішенням суду встановлено, що відповідно до акту амбулаторної комісійної судово-психіатричної експертизи від 10 січня 2013 року № 19 у [PERSON] виявлено нездатність підтримувати продуктивний мовний контакт, дезорієнтованість у часі, місці перебування, виражене зниження пам'яті, інтелекту, критики, значно обмежене коло інтересів, уповільнене, туго рухливе, не завжди послідовне мислення, неадекватність тощо. З 2002 року і по теперішній час страждає на судинну деменцію. З 2002 року і по теперішній час [PERSON] за своїм психічним станом не здатна усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Відповідності з ч. 3 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами) (ч. 2 ст. 207 ЦК України). Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача в частині визнання заповіту недійсним обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки позивачами надано суду доказів, які б суд міг покласти в основу задоволення вимог, як це передбачено ст.60 ЦПК України. Разом з тим стороною відповідача не було надано достатніх та допустимих доказів, які б свідчили про абсолютну спроможність [PERSON] розуміти значення своїх дій та керувати ними в момент вчинення оспорюваного правочину. Щодо вимоги про усунення від права на спадкування за законом відповідачки [PERSON] після смерті [PERSON], то судом встановлено наступне. Частиною 5 статті 1224 ЦК України передбачено, що за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялась від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Постановою Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що безпорадним слід розуміти стан особи, зумовлений похилим віком, тяжкою хворобою або каліцтвом, коли вона не може самостійно забезпечити умови свого життя, потребує стороннього догляду, допомоги та піклування. 16.05.2013 року Вищий Спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ листом №4-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз»яснив наступне: Відповідно до ч. 5 ст. 1224 ЦК України за рішенням суду особа може бути усунена від права на спадкування за законом, якщо буде встановлено, що вона ухилялася від надання допомоги спадкодавцеві, який через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво був у безпорадному стані. Вимога про усунення від права на спадкування за законом особи може бути пред»явлена лише після смерті спадкодавця. Виходячи зі змісту зазначеної норми, суд при вирішенні такої справи згідно з вимогами ст. 214 ЦПК України повинен встановити як факт ухилення особи від надання спадкодавцеві допомоги, так і факт перебування спадкодавця у безпорадному стані через похилий вік, тяжку хворобу або каліцтво та потребу спадкодавця в допомозі цієї особи. Для постановлення рішення про усунення від спадкування у справі повинні бути надані належні та допустимі докази, які б свідчили про те, що спадкодавець потребував допомоги відповідача, останній мав можливість її надати, проте ухилявся від обов»язку щодо її надання. Ухилення особи від надання допомоги спадкодавцеві, який її потребував, полягає в умисних діях чи бездіяльності особи, спрямованих на уникнення від обов»язку забезпечити підтримку та допомогу спадкодавцю. Тобто ухилення, пов»язане з винною поведінкою особи, яка усвідомлювала свій обов»язок, мала можливість його виконувати, але не вчиняла необхідних дій. Крім цього, підлягає з»ясуванню судом питання, чи потребував спадкодавець допомоги від спадкоємця за умови отримання її від інших осіб, чи мав спадкоємець матеріальну та фізичну змогу надавати таку допомогу. Лише при одночасному настанні наведених обставин і доведеності зазначених фактів в їх сукупності спадкоємець може бути усунений від спадкування. Як встановлено рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 28 лютого 2013 р. [PERSON] є одинокою особою, оскільки її чоловік помер… Згідно з рішенням спеціалізованої медико-соціальної експертної комісії (МСЕК) від 6 вересня 2002 оку [PERSON] встановлено першу групу інвалідності з приводу психічного захворювання довічно. В судовому засіданні позивачка пояснила, що вона постійно слідкувала за станом здоров'я тітки, викликала лікаря, швидку допомогу, забезпечувала необхідними ліками, готувала їй їжу, прала її білизну, купала. Відповідачка [PERSON] достовірно знала, що спадкодавець через важку психічну хворобу потребує постійної допомоги, що вона знаходиться в безпорадному стані, але вона протягом останніх років умисно ухилялась від надання їй будь-якої допомоги, вона жодного разу не приходила до тітки, не цікавилася станом її здоров'я. Допитана у якості свідка [PERSON] пояснила, що у 2012-2015 р.р. працювала консьєржем у будинку, в якому проживала померла [PERSON], знала померлу особисто, бачила її на вулиці під час прогулянок, надавала їй дрібну побутову допомогу за її проханням (купувала продукти харчування). Свідок зазначила, що протягом останніх двох відповідачку [PERSON] не бачила, остання не відвідувала тітку та не цікавилася її життям. Інша племінниця [PERSON] - [PERSON] протягом останнього року життя померлої щодня її відвідувала, що може бути підтверджено записами у книзі відвідувачів, купувала для неї продукти харчування, допомагала в побуті, проявляла щодо неї турботу. Якщо з якихось причин [PERSON] не могла прийти, просила її допомогти тітці, подивитися за нею, намагалася не лишати її саму. Останній час, коли тітка погано себе почувала, [PERSON] залишалася у неї ночувати. Свідок [PERSON] пояснила, що вона протягом більше ніж 14 років працювала консьєржем у будинку, в якому жила [PERSON], інколи спілкувалася з нею. Знала її племінницю [PERSON], яка практично щодня відвідувала тітку та опікувалася нею. Іншу її племінницю - [PERSON] бачила декілька раз, однак остання дуже рідко, навіть менше разу на місяць навідувала тітку. Зазначила, що якось [PERSON] залишила у неї продукти харчування, які вона придбала для [PERSON] Зазначила, що [PERSON] купувала їй «дивні» продукти (морозиво, пельмені), враховуючи хворобу [PERSON], та її імовірну неспроможність самостійно приготувати собі їжу. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Протягом судового розгляду відповідачкою [PERSON] не було надано будь-яких правових доказів та пояснень (обґрунтувань) на спростування позовних вимог. Дослідивши надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивачем надано достатньо доказів, які б свідчили про те, що відповідач ухилялася від надання допомоги тітці, яка через похилий вік та тяжку хворобу була у безпорадному стані, а відтак задовольняє позовні вимоги щодо усунення від права на спадщину [PERSON] після смерті [PERSON] На підставі викладеного та

Outcome: approved