Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-06 00:00:00

Лікар-психіатр відділення інтенсивної терапії КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» Майборода І.В. 04.09.2020 звернувся в Київський районний суд м. Полтави з заявою про примусову госпіталізацію [PERSON] , [INFO] . Заява обґрунтована тим, що в КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» 03.09.2020 о 16 год. 25 хв. був направлений та госпіталізований [PERSON] , [INFO] , з діагнозом: Шизоафективний розлад. Також лікар вказував, що під час огляду лікарем був напруженим, недовірливим, загалом доступний мовному контакту, до свого стану та хвороби критика відсутня. В своїй заяві лікар просив суд ухвалити рішення про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного стаціонару. В судовому засіданні лікар повністю підтримав вимоги заяви про примусову госпіталізацію [PERSON] . Прокурор в судовому засіданні заяву підтримала та просила її задовольнити. [PERSON] , за участі якого проводився розгляд справи, просив суд відмовти в задоволені заяви. Суд, заслухавши лікаря, думку прокурора, вивчивши матеріали справи, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що в КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» 03.09.2020 о 16 год. 25 хв. був направлений та госпіталізований [PERSON] , [INFO] , з діагнозом: Шизоафективний розлад. Під час огляду лікарем в лікарні [PERSON] був внутрішньо напружений, недовірливий, не відразу почав спілкуватися з лікарем. Всебічно орієнтований вірно, загалом доступний мовному контакту, демонстративний, на початку бесіди негативі стичний, відвертає віл лікаря обличчя, потім стан змінився, став багатослівним. В ході бесіди схильний до використання ненормативної лексики, часто буває дистанційно нестриманим по відношенню до лікарів та персоналу. Не заперечує, що раніше було примусове лікування. Відповідно до норм ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Аналіз норм ст. 14 Закону дає підстави вважати, що примусова госпіталізація можлива за певних умов, а саме: особа страждає на психічний розлад, а також якщо вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг відповідно до процедури, встановленої законом. Так, прикладом реалізації права на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Такі ж висновки містяться й в інших рішеннях ЄСПЛ, а саме - рішення від 28 жовтня 2003 року у справі Ракевич проти Російської Федерації, рішенні від 27 березня 2008 року у справі Штукатуров проти Російської Федерації. Як встановлено судом, [PERSON] , [INFO] , є особою, яка страждає на психічний розлад. [PERSON] , [INFO] , комісією лікарів-психіатрів встановлено діагноз: шизофреноподібний розлад, маніакальний тип. Зазначений діагноз було встановлено на підставах та в порядку визначеному законом, він не спростований жодними доказами. За висновком комісії лікарів-психіатрів КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги ПОР» від 04.09.2020 [PERSON] , [INFO] , зважаючи на наявність у нього тяжкого психічного розладу, відмову від добровільного лікування, внаслідок чого він виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, дані анамнезу щодо схильності до вираженої агресії та скоєння протиправного діяння, невиконання рішення суду щодо амбулаторного лікування, потребує госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку. При вирішенні даної справи суд враховує висновок щодо застосування норм права, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 лютого 2018 року в справі № 2-1/07, де суд зазначив, що надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України. Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. В даному випадку суд приходить до висновку про достовірність тієї обставини, що особа є психічно хворою, що підтверджено висновком комісії - лікарів від 04.09.2020. Психічний розлад [PERSON] є такого виду та ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні, оскільки без лікування в стаціонарних умовах є ризик того, що він може вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку як для нього самого, так і особливо для оточуючих. Окрім того, обґрунтованість тривалості тримання у психіатричній лікарні в залежності від стійкості захворювання [PERSON] може бути визначена лікарями виходячи із наступного протікання захворювання. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень лікаря щодо необхідності лікування [PERSON] саме в стаціонарних умовах. За таких обставин, суд приходить до висновку, що заява лікаря-психіатра КП «Обласний заклад з надання психіатричної допомоги Полтавської обласної ради» Майборода Ірини Володимирівни про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON] підлягає задоволенню повністю.

Outcome: approved