Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Голосіївського районного суду м. Києва з позов, в якому просив суд зняти арешт з усього його нерухомого майна, який було накладено відповідно до постанов державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у місті Києві № 1276/6 від 17.05.2011 року, № 1256/6 від 23.10.2012 року, та постанови № 1256/6 від 11.07.2012 року. У судове засідання позивач не з'явився, надав заяву про розгляд справи у відсутність його відсутність, позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просить їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві та проти винесення заочного рішення не заперечує. У судове засідання представник відповідача повторно не з'явився, про день, час та місце судового засідання був повідомлений судом у встановленому законом порядку про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомлявся в порядку ч. 1 ст. 130 ЦПК України. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд, враховуючи вимоги ст. 280 ЦПК України, вважав за можливе розглянути справу без участі відповідача та ухвалити по справі заочне рішення. Дослідивши матеріали справи та проаналізувавши надані у справі докази, суд надходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та необхідність задоволення позовних вимог, з наступних підстав.. У відповідності до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У відповідності до п. 3 ч. 2 ст. 16 ЦК України серед інших способів захисту цивільних інтересів є припинення дії, яка порушує право. Судовим розглядом встановлено, що 23 жовтня 2015 року позивач, вирішуючи питання щодо отримання кредиту під заставу нерухомого майна від АТ «Ощадбанк» дізнався від нотаріуса вказаного банку про те,, що на його нерухоме майно накладено арешт відповідно до постанови державного виконавця ВДВС Голосіївського РУЮ у місті Києві № 1276/6 від 17.05.2011 року, про що внесено запис до Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна. Виконавче провадження відкрито по цивільній справі № 2-5376/10 за позовом ВАТ «Українська страхова компанія «Дженералі Гарант» в особі Київської філії «Сіті» до [PERSON] про відшкодування в прядку регресу матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка розглядалась Голосіївським районним судом м.Києва, та відкрито виконавче провадження оп вказаній справі та накладено арешт на нерухоме майно , позивачу стало відомо 23 жовтня 2015 року. 28 жовтня 2015 року, позивач звернувся до працівника канцелярії ВДВС Голосіївського РУЮ у місті Києві з метою отримання інформації стосовно виконавчого провадження по вказаній справі, а також з метою отримання постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження та постанови про накладення арешту на нерухоме майно. Працівником канцелярії ВДВС Голосіївського РУЮ у місті Києві повідомлено, що виконавче провадження по вказаній справі закінчено, а матеріали виконавчого провадження знищенні у зв'язку з закінченням термін зберігання в архіві. Для вирішення питання щодо зняття арешту з нерухомого майна запропонувала звернутися до суду. Відповідно до ч. 2 ст. 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт на майно боржника може накладатись державним виконавцем, у тому числі, шляхом проведення опису майна боржника і накладання на нього арешту. Згідно ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про зняття з нього арешту. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно до ст. 317 ЦК України зміст права власності становлять три складові - право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Володіння майном - це юридично закріплена можливість фактично мати майно, впливати на нього в будь-який момент, здійснювати щодо такого майна свою волю. Право користування полягає в юридично закріпленій можливості власника використовувати корисні якості майна для себе, мати з цього певний зиск та вигоду. Право розпорядження - це можливість власника встановлювати, змінювати та припиняти юридичне існування майна. У відповідності до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Аналізуючи вищенаведені обставини в даний час дія арешту на належне позивачеві майно, порушує права позивача, як власника. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі «Бочан проти України» від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Таким чином, наявність безпідставно накладеного обтяження на рухоме та нерухоме майно [PERSON] порушує його право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, що дає підстави для захисту її права шляхом задоволення позовних вимог. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Аналогічне визначене статтею 321 ЦК України щодо непорушності права власності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі вищевикладеного суд вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню. З урахуванням задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також сплачена позивачем при зверненні до суду грошова сума судового збору.

Outcome: approved