Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилається на те, що Дрогобицьким міськрайонним судом 15.11.2010 року було видано виконавчий лист №2-618/2010, на підставі якого з нього, як з поручителя, мали стягнути 993945,85 грн. заборгованості по кредитному договору на користь «УкрСиббанк». На даний час кредитором та стягувачем по даному зобовязанню виступає ТзОВ «Гайдамацька». 26.11.2010 року відділом ДВС Трускавецького міського управління юстиції у Львівській області було винесено постанову про відкриття ВП та накладений арешт на все його майно. 08.08.2011 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень було винесено постанову про розшук майна боржника. 22.04.2013 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Проте, заході вжиті державним виконавцем для примусового виконання рішення, а також арешт накладений на все його майно не було знято. Вважає таку бездіяльність ВПВР управління ДВС у Львівській області протиправною та такою, що порушує його права. В судове засідання позивач не зявився. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задоволити позов. Представник відповідача відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області в судове засідання не зявився, причини неявки суду не повідомили, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином у встановленому законом порядку. За таких обставин, суд ухвалив продовжити розгляд справи за їхньої відсутності. Представник ТзОВ «Гайдамацька» в судове засідання не зявився. Подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Не заперечив щодо задоволення позову. Оскільки сторони в судове засідання не з?явилися, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу у відповідності до ч.2 ст. 197 ЦПК України - не здійснюється. Проаналізувавши матеріали справи, надані докази, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов до наступного висновку. Матеріалами справи встановлено, що Дрогобицьким міськрайонним судом 15.11.2010 року було видано виконавчий лист №2-618/2010, на підставі якого з позивача, як з поручителя, мали стягнути 993945,85 грн. заборгованості по кредитному договору на користь АКІБ «УкрСиббанк». На даний час кредитором та стягувачем по даному зобовязанню виступає ТзОВ «Гайдамацька» на підставі договору відступлення права вимоги №1/1 від 19.05.2016 року, укладеного між ТзОВ «Фінансова компанія «Фінактив» та ТзОВ «Гайдамацька». 26.11.2010 року відділом ДВС Трускавецького міського управління юстиції у Львівській області було винесено постанову про відкриття ВП та накладений арешт на все його майно. 08.08.2011 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень було винесено постанову про розшук майна боржника. 22.04.2013 року державним виконавцем відділу примусового виконання рішень винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі п.7 ч.1 ст.47 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно п. 3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року №512/5, передбачено, що у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документу стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту тощо.) Фактично державний виконавець у постанові про повернення виконавчого документу повинен був зазначити про зняття арешту, так як виконавчі дії завершені. Частиною 5 статті 47, частиною 1 статті 22 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено право стягувача повторно предявити виконавчий документ до виконання протягом строку. Стягувач таким правом не скористався, що фактично означає неможливість проведення будь-яких виконавчих дій в подальшому. Пунктами 2, 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.08.1976 (з подальшими змінами) "Про судову практику в справах про виключення майна з опису" розяснено, що при розгляді позовів про виключення майна з опису суди зобов'язані всебічно і повно з'ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, додержуючись при цьому неухильно як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і правил про належність і допустимість доказів. Згідно ч.1 ст. ст.57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно частини другої цієї статті арешт на майно боржника може накладатись шляхом проведення опису манна боржника і накладення на нього арешту. Відповідно до ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права Власності на це, майно і про зняття з нього арешт. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» при розгляді справ судам належить звертати увагу на те, чи додержані відповідною службовою особою вимоги закону про опис та арешт майна, зокрема, чи перелічено в акті опису інше майно, у тому числі те, що знаходиться у спільній власності боржника з іншими особами, яке не описувалось, а також чи не описано те майно, на яке стягнення не може бути звернене за виконавчими документами або може бути звернене лише в передбачених законодавством випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За нормами ч. 1ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Як вбачається зі статті 1 протоколу №11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином суд приходить до висновку про підставність позовних вимог. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved