Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання ідеальної частки в спільній сумісній власності подружжя. В обґрунтування позовних вимог вона зіслалася на те, що з 06 грудня 2002 року по 28 квітня 2010 року вона перебувала з відповідачем у шлюбі. У період шлюбу, 26 червня 2003 року, вони придбали чотирьохкімнатну квартиру в [ADDRESS], що підтверджується договором купівлі-продажу цієї квартири. Так як шлюбний договір між нею та відповідачем не укладався, то вона має право власності на 1/2 частину спірної квартири. Вартість вказаної частки квартири становить 40000 грн. Позивачка просить визнати за нею право на ідеальну 1/2 частку квартири [ADDRESS] та стягнути з відповідача на її користь понесені у справі судові витрати. Відповідач [PERSON] подав до суду зустрічний позов, який в подальшому уточнив, до [PERSON] про розподіл спільно набутого майна подружжя. Ухвалою суду від 23.10.2014 року цивільний позов [PERSON] до [PERSON] про розподіл спільно набутого майна подружжя залишено без розгляду. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Крім того, надала до суду заперечення проти зустрічного позову, у якому просила суд відмовити [PERSON] в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі у зв'язку з його необґрунтованістю. Відповідач та його представник у судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, неодноразово надавали до суду заяви про перенесення розгляду справи з різноманітних причин. Судом враховано, що відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 12.06.2009 р. «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі неявки в судове засідання особи, яка бере участь у справі, належним чином і в установленому порядку повідомленої про дату судового засідання, питання про можливість судового розгляду вирішується з урахуванням вимог статей 169, 224 ЦПК України. При цьому, оскільки суд неодноразово відкладав розгляд справи, надаючи можливість учасникам судового процесу реалізувати свої процесуальні права на представництво інтересів у суді та подання доказів в обґрунтування своїх вимог та заперечень, суд, враховуючи процесуальні строки розгляду спору, встановлені ст. 157 ЦПК України, не знаходить підстав для відкладення розгляду справи. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 р. у справі «Смірнова проти України»). Відповідно до Листа Верховного Суду України головам апеляційних судів України № 1-5/45 від 25 січня 2006 р., у цивільних, адміністративних і господарських справах перебіг провадження для цілей статті 6 Конвенції розпочинається з моменту подання позову і закінчується винесенням остаточного рішення у справі. Критерії оцінювання «розумності» строку розгляду справи є спільними для всіх категорій справ (цивільних, господарських, адміністративних чи кримінальних). Це - складність справи, поведінка заявника та поведінка органів державної влади (насамперед, суду). Відповідальність держави за затягування провадження у справі, як правило, настає у випадку нерегулярного призначення судових засідань, призначення судових засідань з великими інтервалами, затягування при передачі або пересиланні справи з одного суду в інший, невжиття судом заходів до дисциплінування сторін у справі, свідків, експертів, повторне направлення справи на додаткове розслідування чи новий судовий розгляд. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, а збільшення кількості звернень до Європейського суду з прав людини не лише погіршує імідж нашої держави на міжнародному рівні, але й призводить до значних втрат державного бюджету. Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням зазначених положень закону та думки позивача (відповідача за зустрічним позовом), яка не заперечувала проти заочного розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає необхідним позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання ідеальної частки в спільній сумісній власності подружжя - задовольнити у повному обсязі. Судом встановлено, що 28 квітня 2010 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Межівського районного управління юстиції Дніпропетровської області за актовим записом № 18 /а.с. 6/. Під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі [PERSON] зареєстровано право власності на нерухоме майно - квартиру за адресою: [ADDRESS], що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Підстава виникнення права власності - договір купівлі-продажу ВАК №691247, реєстр № 1222 /т. 1 а.с. 7, 8/. Зі свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] від 28.04.2010 вбачається, що шлюб між чоловіком [PERSON] і дружиною [PERSON] розірвано, про що в Книзі реєстрації розірвання шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 18 /т. 1 а.с. 6/. Відповідно до статті 60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). З огляду на наведені положення закону діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя на майно, якщо воно набуте ними за час шлюбу. З п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року слідує, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69 - 72 СК та ст. 372 ЦК України. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік, мають право на поділ майна, належного їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. 1 ст. 70 СК України). У відповідності до ч.ч. 1, 4 ст. 71 СК України, майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Договору про зміну часток у праві сумісної власності між сторонами укладено не було, шлюбний договір між ними не укладався. Режим окремого проживання між сторонами по справі на час придбання спірного майна судом не встановлювався. Сторони не дійшли згоди про грошову компенсацію замість частки у праві спільної сумісної власності. Враховуючи, що квартира, яка є об'єктом поділу не може бути поділена в натурі, та є спільною сумісною власністю подружжя, суд прийшов до висновку про те, що вбачаються підстави для визнання за позивачем права власності на 1/2 частину спірної квартири та за відповідачем права власності на 1/2 частину спірної квартири, виділивши ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишивши квартиру у їх спільній частковій власності. Розподіляючи судові витрати, суд виходить з того, що позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у сумі 520 грн., який у відповідності до вимог ст. 88 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача, оскільки первісний позов задоволено повністю.

Outcome: approved