Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Глобинського районного суду Полтавської області із позовом про виділення частки у спільній сумісній власності, позовні вимоги обґрунтовує тим, що у спільній сумісній власності [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] перебуває квартира [ADDRESS] . [PERSON] помер та залишив заповіт на [PERSON] ( позивачку). Однак приватний нотаріус Погрібна С.С. своєю постановою відмовила позивачу у видачі свідоцтва на право власності на спадщину за заповітом у зв`язку з тим, що на земельну ділянку не визначені частки, які належали співвласникам. Тому позивач і був вимушений звернутися до суду. Позивач в судове засідання не з`явилася, направила заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та прохала його задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явився, в своїх заявах просили слухати справу у їх відсутності, проти задоволення позову не заперечували. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Положеннями ст. 200 ЦПК України визначено право суду ухвалювати рішення за результатами підготовчого провадження у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до абз.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання відповідачем пред`явленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст.206 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Вивчивши матеріали справи, суд вважає вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на праві приватної сумісної власності належить квартира [ADDRESS] , загальною площею 48,5 кв.м., відповідно до копії свідоцтва про право власності на житло від 04.11.1993 року. 05 вересня 2008 року [PERSON] уклала шлюб із [PERSON] , відповідно до копії свідоцтва про шлюб виданого виконавчим комітетом Перещепинської міської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, про що зроблено відповідний запис № 42. Після реєстрації шлюбу [PERSON] взяла собі прізвище [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] , відповідно до копії свідоцтва про смерть виданого Глобинським районним відділом державної реєстрації акців цивільного стану Північно Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) 16.10.2020 року актовий запис № 255. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за заповітом, яку прийняла [PERSON] (позивач). 23 квітня 2021 року приватний нотаріус Погрібна С.С. постановою відмовила позивачці [PERSON] у видачі свідоцтва на право спадщину за заповітом на частку нерухомого майна квартири [ADDRESS] , загальною площею 48,5 кв.м., з підстав відсутності виділених часток співвласників. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Виходячи з вищенаведеного, у суду є всі підстави вважати, що усім співвласникам належить по 1/4 частці кожному. На підставі викладеного,

Outcome: approved