Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-21 00:00:00

Позивач [PERSON], 09 лютого 2018 року, звернулась до суду з позовом до відповідача про визнання угоди про припинення зобовязання шляхом передання відступного дійсною та визнання права власності н нерухоме майно. 18 квітня 2018 року від позивача надійшла заява про зміну предмета позову просила визнати дійсним правочин купівлі-продажу нерухомого майна дійсним та визнання права власності на це майно. В позовній заяві позивач [PERSON] зазначила наступне. 26 лютого 2018 року вона придбала у відповідача житловий будинок з надвірними спорудами №42 по вулиці 41-ої Гвардійської стрілецької дивізії в с. Серби, Кодимського району, Одеської області. Ціна угоди склала 16000 грн.. Умови угоди були такі. Вона сплатила відповідачу всю обумовлену суму грошей за будинок і після цього та передала їй правовстановлюючі документи на майно і сам будинок. Про отримання грошей відповідач [PERSON], написала розписку. В цій же розписці було обумовлено, що на протязі одного місяця цей договір буде оформлено нотаріально. На виконання умов договору вона сплатила відповідачеві обумовлену договором грошову суму за придбане житло, а та, в свою чергу, передала їй правовстановлюючі документи на нерухоме майно. 27 березня 2018 року вона надіслала листа відповідачеві з приводу виконання тою договірних зобовязань щодо нотаріального оформлення договору купівлі-продажу житла. Цього листа [PERSON] отримала, але ніяких дій по нотаріальному оформленню житла не вчинила (не зявилась до нотаріуса). Вважає, що зі свого боку всі дії як покупець виконала. В ситуації, що склалася, іншого способу захисту свого особистого права (ст.16 ЦК України), як звернення до суду, вона не бачить. Просить визнати дійсним правочин купівлі-продажу житлового будинку №42 по вулиці 41-ої Гвардійської стрілецької дивізії в с. Серби Кодимського району Одеської області між нею та [PERSON]. Визнати за нею право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 53,5 кв.м, житловою площею 23,3 кв.м по вулиці 41-ої Гвардійської стрілецької дивізії,42 в с. Серби Кодимського району Одеської області. В судове засідання позивач не зявилась, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач, в судове засідання не зявилась, надавши до суду, до початку розгляду справи по суті, письмову заяву про визнання заявлених позивачем позовних вимог. В цій же заяві просила розглянути справу без її участі. Згідно ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Клопотань від учасників справу про проведення судового засідання з повідомленнями (викликом) сторін не надходило, відтак суд вважає за можливе розглянути цивільну справу без участі сторін. Дослідивши вимоги позивача та надані сторонами письмові докази, суд, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і охоронюваних інтересів сторін і інших осіб, у відповідності з вимогами ч.4 ст.206 ЦПК України, вважає можливим позов задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Частиною 1 статті 2 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України) визначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. У статті 11 ЦК України зазначено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків, окрім іншого, є договори та правочини, а також інші юридичні факти (п.п.1,4 ч.2 ст.11 ЦК). Пленум Верховного Суду України у п.9 постанови №5 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" роз'яснив, що встановлюючи позовні вимоги, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача з'ясовується предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. При цьому, оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у позовній заяві, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. З позовної заяви вбачається, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 26 лютого 2018 року, укладеного між [PERSON] Лукянівною з одного боку та [PERSON] - з другого боку, позивачеві було продано житловий будинок №41 з надвірними спорудами по вулиці 41-ої Гвардійської стрілецької дивізії в с. Серби Кодимського району Одеської області, погодженою сторонами вартістю 16000 грн.. Отже, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України між сторонами внаслідок укладення вказаних правочинів виникли відповідні цивільні права та обовязки. Так, відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.ст.208, 209, 210 та 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.2 ст.209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом (або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії) у відповідності до закону України „Про нотаріат шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Невиконання цих умов відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України може бути підставою для визнання договору нікчемним. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом установлено, що 26 лютого 2018 року відповідач [PERSON] продала, а позивач [PERSON] купила житловий будинок з надвірними спорудами №42 по вулиці 41-ої Гвардійської стрілецької дивізії в с. Серби Кодимського району Одеської області за 16000 грн.. Сторони погодили всі істотні умови купівлі-продажу спірного нерухомого майна, зокрема, були погоджені: сам факт купівлі-продажу нерухомого майна, визначена його ціна, порядок його передачі. За придбане майно позивач сплатила обумовлену договором купівлі-продажу суму (а.с.31-33). Згідно з п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними при розгляді справ такої категорії суди повинні зясовувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення договір може бути визнано дійсним з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Як убачається з матеріалів справи, досліджених в судовому засіданні, власником спірного майна є [PERSON] (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №10133043, виданий Кодимським районним бюро технічної інвентаризації 20 березня 2006 року) (а.с.20). Відповідно до розяснень, які містяться в пункті 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ України №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Проте, якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). До державної реєстрації права власності за новим набувачем покупець за договором про відчуження майна, виконаним сторонами, не має права розпоряджатися цим майном, оскільки право власності на нього зберігається за продавцем, проте має право на захист свого володіння на підставі статті 396 ЦК. При цьому слід мати на увазі, що після оплати вартості проданого майна і передання його покупцеві, але до державної реєстрації переходу права власності, продавець також не має права ним розпоряджатися, оскільки це майно є предметом виконаного продавцем зобов'язання, яке виникло з договору про відчуження майна (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК), а покупець є його законним володільцем. У разі укладення нового договору про відчуження раніше переданого покупцю майна без розірвання попереднього договору чи визнання судом його недійсним продавець несе відповідальність за його невиконання у виді відшкодування збитків новому покупцеві. В матеріалах справи, досліджених в судовому засіданні, присутня письмова заява позивача, адресована відповідачеві про необхідність явки до нотаріальної контори для посвідчення укладеного договору купівлі-продажу від 26 лютого 2018 року, з підписом про отримання [PERSON] (а.с.34). Ця заява проігнорована відповідачем, що позбавило можливості позивача нотаріального посвідчити зазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна. У листі Верховного Суду України від 01 липня 2013 року «Аналіз деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ» зазначено, що державна реєстрація правочинів щодо нерухомості з 01 січня 2013 року скасована. У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним, однак, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним (ст.220 ЦК України).Частиною другою статті 220 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. В постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року (справа №6-1288цс17) прийнятій в подібному спорі зазначено, що умовою визнання договору, який потребує нотаріального посвідчення, укладеним без такого, є безповоротне ухилення сторони від його посвідчення та втрата стороною можливості нотаріально посвідчити правочин. Зокрема, у зазначеній справі Верховний Суд України зауважив, що рішення судів апеляційної та касаційної інстанцій про скасування рішення суду першої інстанції про задоволення подібного позову є хибним, оскільки договір купівлі-продажу було укладено після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» та інших законодавчих актів України» від 11 лютого 2011 року №1878-VI, яким державна реєстрація договору купівлі-продажу нерухомого майна скасована. Верховний Суд України вказав, що умовою застосування положення частини 2 статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною (покупцем) можливості нотаріально посвідчити правочин. Судом установлено, що сторони правочину (продавець і покупець) досягли згоди з усіх істотних умов купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, зокрема погодили сам факт його купівлі-продажу, визначили його ціну, здійснили його передачу покупцеві, який прийняв його у своє володіння, та сплатив обумовлену договором грошову суму, що свідчить про виконання сторонами вказаного правочину. В той же час, відповідач [PERSON], навіть після отримання письмової пропозиції зявитися до нотаріуса для нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу спірного нерухомого майна від явки до нотаріуса ухиляється. Така поведінка відповідача, на думку суду, тягне за собою втрату покупцем можливості нотаріально посвідчити правочин. Отже, враховуючи, що укладений між сторонами правочин є консенсуальним, тобто права і обовязки сторін виникають в момент досягнення ними згоди щодо всіх істотних умов, суд вважає, що здійснений між сторонами правочин відповідав вимогам закону, справжній волі сторін, ними було досягнуто згоди з усіх істотних умов, ці істотні умови були сторонами виконані в повному обсязі, інших підстав нікчемності правочину, окрім недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення немає, а здійсненню нотаріального посвідчення перешкоджає відсутність правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно. З огляду на викладене суд констатує, що захист порушеного права позивача можливий лише в судовому порядку, а обраний ним спосіб захисту цього порушеного права відповідає положенням ст.16 ЦК України. Підсумовуючи, суд прийшов до переконання, що договір купівлі-продажу житлового будинку №42 по вулиці 41-ої Гвардійської стрілецької дивізії в с. Серби Кодимського району Одеської області між [PERSON] Лукянівною та [PERSON] слід визнати дійсним та визнати за позивачем право власності на це нерухоме майно. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 638,655, 220 ч.2 ЦК України,

Outcome: approved