Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-22 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій просив госпіталізувати до психіатричного закладу - КМПНЛ №3, [PERSON], [INFO], визнаної в судовому порядку недієздатною. Заява мотивована тим, що [PERSON] поступила у\~ КМПНЛ №3\~\~ 23.01.2017 року за направленням лікаря-психіатра диспансерного відділення №1 Київської міської психоневрологічної лікарні № 2, яка рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28.12.2015 року визнана недієздатною. Згідно заяви [PERSON] страждає на хронічне захворювання\~ - психічний розлад у формі судинної деменції з явищами конфабуляторної сплутанності (шифр захворювання за МКХ 10: F 01.84). На час госпіталізації в КМПНЛ № 3, а саме 23.01.2017 року, пацієнтка була оглянута комісією лікарів-психіатрів КМПНЛ №3, згідно висновку якого хвора недоступна продуктивному контакту, повідомляє\~ безглузді анамнестичні відомості, неорієнтована в часі, місці перебування, виявляє зниження памяті, плутає події свого життя, критика до свого стану відсутня, щодо госпіталізації байдужа. Потребує систематичного стороннього догляду та нагляду. Також в заяві зазначено, що опікун надав згоду на госпіталізацію до психіатричного закладу. В судовому засіданні представник заявника, опікун, прокурор та лікар - психіатр заяву підтримали. При цьому представник заявника зазначила, що порушено перед судом питання не стосується примусової госпіталізації, а стосується просто госпіталізації відповідно до ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» з урахуванням рішення Конституційного Суду України №2-рп/2016 від 01.06.2016 р. [PERSON] щодо задоволення заяви не заперечувала. Суд, вислухавши сторін, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що рішенням Подільського районного суду м. Києва від 28 грудня 2015 року, [PERSON] визнана недієздатною. Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 18 жовтня 2016 року, призначено [PERSON] опікуном над недієздатною [PERSON] Згідно з висновком огляду комісії лікарів-психіатрів КМПНЛ №3, [PERSON] страждає на хронічне захворювання\~ - психічний розлад у формі судинної деменції з явищами конфабуляторної сплутанності (шифр захворювання за МКХ 10: F 01.84) та хвора недоступна продуктивному контакту, повідомляє\~ безглузді анамнестичні відомості, неорієнтована в часі, місці перебування, виявляє зниження памяті, плутає події свого життя, критика до свого стану відсутня, щодо госпіталізації байдужа. Потребує систематичного стороннього догляду та нагляду, на момент огляду комісією лікарів-психіатрів потребує негайної стаціонарної госпіталізації в умовах КМПНЛ №3. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» особа госпіталізується до психіатричного закладу добровільно - на її прохання або за її усвідомленою згодою. Особа віком до 14 років (малолітня особа) госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її батьків чи іншого законного представника. Особа, визнана у встановленому законом порядку недієздатною, госпіталізується до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна. У разі незгоди одного із батьків або відсутності батьків чи законного представника госпіталізація неповнолітнього до психіатричного закладу проводиться за рішенням (згодою) органу опіки та піклування, яке може бути оскаржено до суду. Згода на госпіталізацію фіксується у медичній документації за підписом особи або її законного представника та лікаря-психіатра. Згідно з рішенням Конституційного Суду України №2-рп/2016 від 01.06.2016 р., Конституційний Суд України вважає за необхідне вказати такий порядок виконання цього рішення: до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду. Вказаним рішенням визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 р. №1489-ІІІ з наступними змінами у взаємозв'язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. В звязку з тим, що процесуальним законодавством не передбачено порядок розгляду заяви про надання психіатричної допомоги в добровільному порядку, тому суд застосовує норму ст. 282 ЦПК України. Згідно ч. 2 ст. 282 ЦПК України рішення про задоволення заяви лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу є підставою для надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку. За таких обставин, в судовому засіданні доводи заяви відносно того, що [PERSON] страждає на психічний розлад, у звязку з чим потребує стороннього догляду та нагляду, суд вважає про наявність достатніх підстав для її примусової госпіталізації до психіатричного закладу. На підставі викладеного,

Outcome: approved