Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ», в якому просив стягнути з відповідача на свою користь штраф за дострокове погашення заборгованості за договором фінансового лізингу в сумі 32535 грн. та судовий збір. Посилається в позові на те, що 23.08.2016 р. між позивачем та відповідачем ТОВ «ЛК «АВТО ЛАЙФ» в особі представника Мазур Ірини Миколаївни було укладено договір фінансового лізингу №0126, у відповідності до п.1.1 даного договору, предметом фінансового лізингу по даному договору являється трактор марки «Беларус 892». У відповідності до п. 2.1 Договору, даний договір вступає в силу з моменту його підписання сторонами та діє до повного виконання зобов'язань сторонами за даним договором. Пунктом 2.2. Договору визначено, що строк Лізингу починається з моменту передачі предмета лізингу та підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання Акту приймання-передачі предмета лізингу та останньому місяці сплати лізингового періодичного платежу за додатком №3 до цього Договору, якщо інше не передбачено умовами даного договору. Позивачем повністю були сплачені всі лізингові платежі, що підтверджується квитанціями. Відповідно до квитанції №170 від 12.09.2016 р. позивачем було сплачено штраф за дострокове погашення заборгованості за договором фінансового лізингу в розмірі 32535 грн. Позивач вважає, що ним безпідставно сплачено відповідачу штраф за дострокове погашення, тому просив задовольнити позов. Позивач та представник позивача в судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представник позивача подав заяву про розгляд справи за відсутності позивача та пре представника, позовні вимоги підтримують в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення в разі неявки в судове засідання відповідача не заперечують. Відповідач в судове засідання не з'явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомив. Подав письмові заперечення, просив відмовити в задоволенні позову. Так, дослідивши матеріали справи‚ суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України «Про фінансовий лізинг» (ч. 2 ст. 806 ЦК України та ч. 1 ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг»). Відповідно до ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Як вбачається з матеріалів справи, 23.08.2016 року між ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ» в особі представника Мазур Ірини Миколаївни (лізингодавець) та позивачем [PERSON] (лізингоодержувач) було укладено договір фінансового лізингу № 0126, предметом якого є транспортний засіб «Беларус 892». Відповідно до п.1.3. вказаного договору, лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність (отримати право власності на предмет лізингу) та передати його у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим договором. Згідно п. 1.7 договору предмет лізингу передається в користування лізингоодержувача протягом строку, що визначено п. 4.1 даного Договору, з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця наступних платежів: комісії за організацію договору; авансового платежу; комісії за передачу предмету лізингу; у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору. Пунктом 3.1.1. встановлено, що лізингодавець зобов'язаний придбати предмет лізингу, який визначено Лізингоодержувачем, в порядку та на умовах даного Договору та інших письмових домовленостей між сторонами. Відповідно до п.8.2 договору вартість предмету лізингу на дату підписання договору становить 19423,08 грн. доларів США, з урахуванням ПДВ, згідно обмінного курсу долара США до української гривні на фактичну дату укладання даного Договору становить 505000,00 грн. Згідно з п. 1.3 Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати предмет лізингу у власність / отримати право власності на предмет лізингу/ та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором. Відповідно до п. 3.3.1 та 3.3.2 Договору Лізингоодержувач зобов'язаний до отримання предмету лізингу, на умовах, та в порядку передбаченим договором, сплатити передбачені договором платежі, та прийняти і належним чином використовувати предмет лізингу за його призначенням. Отримати всі необхідні дозволи на експлуатацію предмета лізингу. Відповідно до п.12.1 Договору лізингоодержувач, який не сплатив лізингові платежі та не отримав транспортний засіб, має право розірвати даний договір за власним бажанням, про що має повідомити лізингодавця у письмовій формі з чітким волевиявленням щодо розірвання договору. В разі його розірвання поверненню підлягає 80% від сплаченого авансового платежу та/або частини авансових платежів, 20% лізингодавець утримує в якості штрафу за дострокове розірвання договору. Комісія за організацію угоди в такому випадку не повертається. З квитанції №169, 172, 173, 174 від 12.09.2016 року та 23.08.2016 р. вбачається, що позивач сплатив платежі по договору фінансового лізінгу № 0126 від 23.08.2016 року (а.с.18, 20-23). З квитанції №170 від 12.09.2016 р. вбачається, що позивач сплатив штраф за дострокове погашення заборгованості договором фінансового лізингу №0126 в розмірі 32 535, грн. (а.с. 19). 28.09.2016 року відповідно до акту приймання-передачі предмета лізинга позивачу передано транспортний засіб «Беларус 892». Пунктом 12.4 Договору встановлена відповідальність позивача, як лізигоодержувача, за несвоєчасне внесення лізингових платежів у вигляді пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ. Крім того, за несвоєчасне внесення лізингових платежів лізингоодержувач зобов'язаний сплачувати лізингодавцю проценти за користування чужими коштами в розмірі 3% річних від суми заборгованості за кожний день прострочення. Пунктом 12.6 Договору встановлена відповідальність позивача, як лізингоодержувача, у вигляді штрафу за використання предмету лізингу не за призначенням, створення перешкод лізингодавцю в інспектуванні предмета лізингу. Статтею 12 Договору врегульовано порядок розірвання договору, порядок повернення коштів та відповідальність сторін і порядок повернення предмету лізингу. З аналізу даної статті вбачається, що нею встановлена лише відповідальність позивача, як лізингоодержувача, при цьому відповідальність відповідача, як лізингодавця, умовами договору не передбачена. Відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). З цього випливає, що фінансовий лізинг є непрямим лізингом з точки зору цивільного права і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця) відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем. Тобто, таким чином захищається право споживача фінансових послуг на вільний вибір предмета лізингу, його ціни та обрання контрагента. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» та ст. 807 ЦК України предметом договору лізингу може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками. Згідно ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про фінансовий лізинг» лізингові платежі можуть включати: а) суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору. В той же час, зі змісту п. 9.1 договору вбачається, що позивач має сплатити комісію за організацію договору в розмірі 7% угоди і цей платіж, за визначенням понять договору, є першочерговим єдиноразовим платежем. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно ч. 2 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Відповідно до п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача. Згідно з ч. ч.2, 3 ст. 6 ЦК України сторони мають право врегулювати в договорі, який передбачено актами цивільного законодавства, свої відносини, які не передбачені цими актами. Разом з цим сторони не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це. Відповідно до ч.1,2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Частиною 1 ст. 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Так, згідно ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Відповідно до частини 2 ст. 806 ЦК України, до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Отже, виходячи зі змісту договору відповідно до ст. 628 ЦК України та аналізу норм законодавства, вказаний договір за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу Згідно ст. 799 ЦК України, договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Проте, договір фінансового лізингу № 0126 від 23 серпня 2016 року, укладений між [PERSON] та ТОВ «Лізингова компанія «АВТО ЛАЙФ», нотаріально посвідчено не було. Відповідно до ч. 1 ст. 220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, такий договір є нікчемним. Згідно п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року за № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Нікчемний договір не породжує тих прав і обов'язків, настання яких бажали сторони, і визнання такого договору недійсним судом не вимагається. За приписами ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Враховуючи викладене вище, а також що договором не передбачено сплату штрафу за дострокову сплату платежів за договором лізингу, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та стягнення з відповідача на його користь сплаченого ним штрафу в розмірі 32535,00 грн. З огляду на наведене, позов підлягає задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір у розмірі 551,20 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved