Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-20 00:00:00

Неповнолітній [PERSON] через свого представника [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, де з врахуванням уточнених позовних вимог поданих його представником [PERSON] просить визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину на імя [PERSON] №2-1397 від 14.08.2007 р. в частині права на спадкування ? частини квартири, що знаходиться у [ADDRESS], та судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що квартира, частка якої оспорюється, належала на праві власності його покійному батькові, він є єдиний спадкоємцем першої черги за законом, спадщину прийняв, оскільки був малолітньою дитиною на момент відкриття спадщини, однак оформити свої права не може, оскільки під час звернення до нотаріальної контори йому стало відомо, що у спадковій справі містяться відомості про видане Свідоцтво про право на спадщину за заповітом на імя відповідача, [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала повністю з мотивів викладених у позовній заяві, а тому просить позов задоволити. Представник відповідача в судове засідання зявився, однак залишив зал судового засідання до початку розгляду справи по суті. Представники Органу опіки і піклування Франківської районної адміністрації ЛМР та Органу опіки і піклування Сихівської районної адміністрації ЛМР просили постановити рішення в інтересах дитини та задоволити позовні вимоги в повному обсязі. Представник Шостої Львівської державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час і місце розгляду справи, подав клопотання про розгляд справи без його участі. За таких обставин, суд розглядає позов відповідно до ст. 224 ЦПК України у відсутності відповідача та його представника на підставі наявних у справі доказів з ухваленням заочного рішення. З'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити з наступних підстав. Як вбачається з свідоцтва про народження серії 1-СГ №181395 від 09.06.1999 р. (т.1 а.с.6), [PERSON] народився 5 березня 1999 р.; його батьками є [PERSON] та [PERSON]. Судом встановлено, що 18 грудня 2006 року помер [PERSON], батько Позивача [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 25.06.2010 р. серії 1-СГ №221169 (т.1 а.с.7). Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру 63, що знаходиться у м. Львові по вул. Гната Хоткевича, 22. На момент смерті [PERSON], [PERSON] [INFO] був малолітньою дитиною. Згідно ч.4 ст.1268 Цивільного кодексу України малолітня, неповнолітня, недієздатна особа, а також особа, цивільна дієздатність якої обмежена, вважаються такими, що прийняли спадщину. Як вбачається з матеріалів спадкової справи, [PERSON] склав заповіт, за яким своє право власності на вищезгадану квартиру заповів [PERSON] (т.1 а.с.86). Останній спадщину прийняв, отримав Свідоцтво про право на спадщину за заповітом (т.1 а.с.90) №2-1397 від 14.08.2006 р. (згідно Витягу зі Спадкового реєстру Свідоцтво про право на спадщину за №2-1397 видане 14.08.2007 р.). та зареєстрував своє право власності. При видачі Свідоцтва нотаріус не мав даних про наявність інших спадкоємців, тому не міг врахувати прав [PERSON] Пунктом 20 Розділу ІІ Інструкції "Про порядок реєстрації актів громадянського стану в Україні" від 29.12.84 (чинної на момент реєстрації народження позивача) визначено, що батько і мати, які перебувають у шлюбі між собою, записуються батьками дитини в книзі реєстрації актів про народження за заявою будь-кого з них. З витребуваної судом копії актового запису про народження № 2533 від 09 червня 1999 року (т.1 а.с.125) вбачається, що заявником про проведення реєстрації народження дитини ([PERSON]) та запису батьків виступив саме [PERSON]. Згідно відповіді Головного Управління ДМС України у Львівській області від 16.10.2015 р. (т.2 а.с.1), [PERSON] був документований паспортом громадянина України серії КС № 255934, виданого 13.05.2003 р. Сихівським РВ ЛМУ УМВС України у Львівській області, взамін втраченого паспорта колишнього СРСР. Суд погоджується з поясненнями представника позивача, що при подачі заяви про реєстрацію народження дитини у 1999 році, [PERSON], для підтвердження особи, міг надати паспорт зразка колишнього СРСР, який був дійсний в Україні до 2005 року. Згідно ст. 52. Кодексу про шлюб та сімю (чинного на момент народження позивача та здійснення актового запису про його народження), походження дитини від батьків, які перебувають між собою в шлюбі, засвідчується записом про шлюб батьків. [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі на час народження позивача [PERSON], а тому він походить від подружжя. Походження дитини було визначено документом про народження дитини, про що і був зроблений відповідний актовий запис. Документи витребувані судом за клопотаннями представників відповідача, не спростовують підставність позовних вимог. Так, згідно відповіді Міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Львівського міського управління юстиції від 06.08.2014 р. (т.1 а.с. 124), підставою запису відомостей про батька дитини відповідно до чинного сімейного законодавства був актовий запис про шлюб №1793 від 20 червня 1987 року, складений на [PERSON] та Леонову (до шлюбу Горбенко) [PERSON]. Відповідно до ч. 1. ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Враховуючи те, що у разі спадкування за законом позивачу [PERSON] належала б уся спадщина як єдиному спадкоємцю першої черги за законом, і він на момент смерті був малолітньою дитиною, то за умови наявності заповіту на користь Відповідача, [PERSON] має право на обовязкову частку у спадщині, що становить ? оспорюваної квартири. Згідно зі ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з ч.1 ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв'язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Враховуючи наведене, позовна вимога [PERSON] є підставною та підлягає задоволенню.

Outcome: approved