Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Моторне (транспортне) страхове бюро України (МТСБУ) звернулось до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 11.01.2014 року в м. Чернівці, по вулиці Воробкевича з вини [PERSON], який керував автомобілем «Ауді», д.н.з.АТ 2119 АО, була скоєна ДТП, в результаті якої був пошкоджений автомобіль [NUMBER], що належить [PERSON] Вина [PERSON] у скоєнні ДТП підтверджується постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.03.2014 року. В результаті ДТП був пошкоджений автомобіль [NUMBER]. Розмір завданих збитків, згідно Висновку № 14Е/14 від 07.02.2014 року, становить 27457,76 гривень. Автомобіль «Mersedes», д.н.з.[NUMBER], був застрахований згідно Поліса № АЕ/432465, строк дії якого з 17.01.2013 року по 16.01.2014 року. Позивачем проведено регламентну виплату потерпілій особі власнику транспортного засобу [PERSON] у розмірі 13728,88 гривень, а також понесені витрати на встановлення розміру збитків в сумі 1300 гривень. З підстав, передбачених ст.1191 ЦК України, ст.38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», просив стягнути з відповідача 15028,88 гривень основного боргу, 1600 гривень витрат по сплаті судового збору та 2000 гривень витрат на правову допомогу. У позовній заяві представник позивача заявив клопотання про підтримання позову, розгляд справи у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні подав письмове заперечення проти позову, в якому позов визнав частково, а саме в сумі 13728,88 гривень, та в сумі 1600 гривень витрат по сплаті судового збору. В решті заявлених вимог просив відмовити, також просив розстрочити виконання судового рішення на 12 місяців. В судовому засіданні відповідач [PERSON], заперечуючи проти задоволення позову в повному обсязі, просив стягнути з нього лише половину заявленої суми, оскільки учасників ДТП та її винуватців було двоє, в рішенні Шевченківського районного суду м. Чернівці зазначено про винуватість й іншого учасника ДТП, тому витрати вони повинні нести обоє. Заслухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 11.01.2014 року о 22:55 годині в м. Чернівці по вулиці Воробкевича [PERSON], керуючи автомобілем «Ауді», д.н.з.АТ 2119 АО, не вибравши безпечної швидкості руху та не дотримавшись лівого бокового інтервалу, не вживши заходів до зменшення швидкості руху аж до зупинки транспортного засобу, допустив зіткнення із зустрічним автомобілем [NUMBER], якого від удару відкинуло на припаркований автомобіль [NUMBER], який належить [PERSON]. Постановою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 19.03.2014 року [PERSON] визнано винним у скоєнні даної ДТП. Внаслідок ДТП був пошкоджений належний [PERSON] автомобіль [NUMBER], який був застрахований згідно Поліса АЕ/432465, строк дії якого з 17.01.2013 року по 16.01.2014 року. Розмір завданих збитків, згідно Висновку № 14Е/14 від 07.02.2014 року, становить 27457,76 гривень. Позивачем проведено регламентну виплату потерпілій особі у розмірі 13728,88 гривень 20.08.2014 року, а також понесені витрати на встановлення розміру збитків в сумі 1300 гривень 20.03.2014 року, що підтверджується копіями платіжних доручень. Відповідно до стст.512, 514 ЦК кредитор у зобовязанні може бути замінений іншою особою у випадках, встановлених законом. Такими законами, зокрема, є норми ст.993 ЦК та ст.27 закону «Про страхування», відповідно до яких до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Тобто у таких правовідносинах відбувається передача (перехід) права вимоги від страхувальника (вигодонабувача) до страховика. Нового зобовязання з відшкодування збитків при цьому не виникає, оскільки відбувається заміна кредитора: потерпілий (страхувальник) передає страховику своє право вимоги до особи, відповідальної за спричинення шкоди. Отже, страховик виступає замість потерпілого у деліктному зобовязанні. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобовязанні в обсязі та на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Новий кредитор набуває прав та обовязків свого попередника. Таким чином, заміною кредитора деліктне зобовязання не припиняється, оскільки відповідальна за спричинену шкоду особа свій обовязок з відшкодування шкоди не виконала. Заміна сторін у зобовязанні не змінює порядку обчислення та перебігу позовної давності (ст.262 ЦК). Отже, зважаючи на викладене та на ту обставину, що позивач, виплативши страхове відшкодування потерпілому за договором майнового страхування, отримав від останнього права кредитора до особи, відповідальної за завдані збитки, - відповідача, саме положення ст.993 ЦК та ст.27 закону «Про страхування» регулюють спірні правовідносини між сторонами у справі, яка переглядається. Оскільки у спірному зобовязанні відбулася заміна кредитора страхувальник передав страховикові, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат право вимоги до особи, відповідальної за завдані збитки, тому строк позовної давності є загальним (три роки), а його перебіг починається від дня настання страхового випадку. Вищенаведене викладено у постанові ВСУ № 2471цс15 від 17.02.2016 року. У постанові № 6-2598цс15 від 30.03.2016 року Верховний Суд України висловив наступну правову позицію. Перехід права вимоги за нормами статті 993 ЦК України та статті 27 Закону України «Про страхування» слід відрізняти від зворотної вимоги (регресу), яка регулюється положеннями\~статті 1191 ЦК України, статті 38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Так, відповідно до\~ ч.1 ст.1191 ЦК України \~особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Системний аналіз цієї норми дає підстави для висновку про її застосування за таких умов: 1. Право регресної вимоги до винної особи має третя особа після виконання нею зобов'язання перед потерпілим. 2. Регрес застосовується після припиненні зобов'язання з відшкодування шкоди. За регресними зобов'язаннями перебіг позовної давності починається від дня виконання основного зобов'язання, зокрема виплати страхового відшкодування (частина шоста статті 261 ЦК України). На дату скоєння дорожньо-транспортної пригоди відповідач не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відповідно до п.п. "а" п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих, відшкодовує шкоду на умовах, визначених Законом, у разі її заподіяння транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Згідно ст.22 цього Закону МТСБУ відшкодовує у встановленому Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна життю, здоров'ю та майну третіх осіб під час ДТП. Відповідно до підпункту 38.2.1 пункту 38.2 статті 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регрес ний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 ст.13 цього Закону. Посилання відповідача на наявність вини іншого учасника ДТП [PERSON] не знайшло свого підтвердження та не доведено належними і допустимими доказами. Таким чином, заявлені позивачем вимоги про відшкодування 13728,88 гривень витрат по виплаті страхового відшкодування суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Згідно ч.3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать: витрати на правову допомогу; витрати сторін та їх представників, що пов'язані з явкою до суду; витрати, пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів та проведенням судових експертиз; витрати, пов'язані з проведенням огляду доказів за місцем їх знаходження та вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Враховуючи дане положення, наявність підтверджуючого платіжного документа, з відповідача належить стягнути понесені позивачем витрати проведення авто товарознавчого дослідження у розмірі 1300 гривень. Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача належить стягнути понесені позивачем витрати на сплату судового збору в сумі 1600 гривень. Вирішуючи питання про відшкодування витрат на правову допомогу, суд виходить з наступного. Як розяснив ВССУ 14.09.2016 року при розгляді справи № 537/3062/15-ц, до складу витрат на правову допомогу входять витрати за вчинення дій поза судовим засіданням, при цьому всі витрати є предметом доказування і повинні підтверджуватися документально. Відповідно до ч.1\~ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Згідно з п. 2 ч. 3 ст.79 ЦПК України до витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрать на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). У п.п.47, 48 постанови № 10 від 17.120.2014 року Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» судам роз'яснено, що при стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст.6 закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12, 46, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрать на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в п.47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. ВССУ 06.04.2016 року при розгляді справи № 6-32389ск15 підкреслив, що розмір витрат на правову допомогу у цивільній справі визначається домовленістю (договором) між стороною у справі та особою, яка надає правову допомогу і не повинен перевищувати граничний розмір встановлений ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах». Склад та розмір таких витрат є предметом доказування у справі. Доказами витрат є: договір доручення або про надання правової допомоги, акт приймання-передачі виконаних робіт та документи, які свідчать про оплату гонорару (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Можуть бути також стягнуті витрати на правову допомогу, які понесені стороною і у разі вчинення дій поза судовим засіданням, але у конкретній справі, що розглядається судом. Оскільки позивачем на підтвердження фактичного понесення витрат на правову допомогу у розмірі 2000 гривень не надано доказів як-то відповідного розрахунку, Акту виконаних робіт, документу, що свідчить про оплату вартості правової допомоги, суд не знаходить підстав для стягнення таких витрат. Стосовно клопотання відповідача про розстрочку виконання судового рішення суд враховує наступне. Відповідно до ст.217 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Зазначена норма законодавства передбачає право, а не обовязок суду вирішити питання, зокрема, щодо розстрочки виконання рішення, Подавши відповідне клопотання, відповідачем, на підтвердження наявності підстав для розстрочки виконання судового рішення не надано жодних доказів. Тому, суд приходить до висновку, що дане питання на разі не може бути вирішено і це не позбавляє права відповідача звернутися із відповідною з цього приводу заявою в порядку виконання судового рішення. Враховуючи наведене, ст.1191 ЦК України, ст.38 Закону України «Про обовязкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,

Outcome: approved