Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що вона [PERSON] проживає та зареєстрована в будинку по [ADDRESS] , з 25.04.1996 року по даний час. Раніше будинок мав номер 36, а відповідно до рішення виконавчого комітету №14 від 28.03.2016 року будинку призначено номер 38. Цей будинок раніше належав чоловіку позивачки - [PERSON] , який помер [INFO] , якому з його слів купили будинок його батьки в 1987 року, але без оформлення документів. 06.08.1988 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] та все життя вони прожили в цьому будинку. З 25.01.1996 року позивачка зареєстрована в даному будинку та проживає там зі своєю сім`єю, з двома доньками та онуками, що підтверджується довідкою Оріховецької сільської ради №255 від 05.10.2020 року. Позивачка вказує, що її чоловік фактично володів будинком з 1987 року, помер [INFO] , позивачка [PERSON] офіційно зареєстрована в будинку [ADDRESS] , а саме з 25.04.1996 року. З приводу користування даним житлом ніхто і ніколи претензій до позивачки не пред`являв, оскільки право власності на будинок не зареєстровано в законному порядку вона бажає це право зареєструвати, тому на підставі вище викладеного позивачка просить суд: Визнати за нею [PERSON] право власності на житловий будинок за [ADDRESS] , загальною площею 63,0 кв.м. кв.м., житловою площею 25,3 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами за набувальною давністю. Позивачка [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] надав до канцелярії суду заяву та просив провести розгляд справи у його відсутність та без засобів фіксування судового засідання, позов підтримує в повному обсязі (а.с.25). Представник відповідача - Сквирська міська рада (правонаступник Оріховецької сільської ради) в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву про розгляд справи без її участі представника міської ради та зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог (а.с.28). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з вимогами ч.3,4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладання мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206,207 цього Кодексу. Частиною 1,4 ст. 206 ЦПК України передбачено, що позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь - якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо ухвалити при проведенні підготовчого судового засідання на підставі вимог ст. ст. 200,206,211,247 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною 1 ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] проживає та зареєстрована в будинку по [ADDRESS] , з 25.04.1996 року по даний час, що підтверджується копією довідки №254 виданої Оріховецькою сільською радою Сквирського району Київської області 05.10.2020 року (а.с.9). Раніше будинок мав номер [ADDRESS] , а відповідно до рішення виконавчого комітету Оріховецької сільської ради №14 від 28.03.2016 року будинку призначено номер 38 (а.с.11). 06.08.1988 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] , що підтверджується копією Свідоцтва про укладення шлюбу Серія [NUMBER] (а.с.5) та все життя вони прожили в будинку по [ADDRESS] . Цей будинок раніше належав чоловіку позивачки - [PERSON] , що підтверджується довідкою №206 виданою виконкомом Оріховецької сільської ради від 06.08.2015 року (а.с.7), який з його слів купили його батьки в 1987 року, але без оформлення документів. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується копією Свідоцтва про смерть Серія [NUMBER] видане виконавчим комітетом Оріховецької сільської ради Сквирського району Київської області (а.с.6), за життя так і не оформивши право власності на житловий будинок. З 25.01.1996 року позивачка зареєстрована в даному будинку та проживає там зі своєю сім`єю, з двома доньками та онуками, що підтверджується довідкою Оріховецької сільської ради №255 від 05.10.2020 року (а.с.10). Чоловік позивачки фактично володів будинком з 1987 року, помер [INFO] , позивачка [PERSON] офіційно зареєстрована в будинку [ADDRESS] , а саме з 25.04.1996 року, що також підтверджено матеріалами справи. З приводу користування даним житлом ніхто і ніколи претензій до позивачки не пред`являв, оскільки право власності на будинок не зареєстровано в законному порядку вона бажає це право зареєструвати. Згідно ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). (п. 9 Постанови) Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду. Можливість пред`явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв`язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. (п. 13 Постанови) Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв`язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови) Отже, враховуючи, що позивачка добросовісно заволоділа чужим майном і понад 10 років, а саме з 1996 року продовжує відкрито, безперервно проживати по [ADDRESS] , суд вважає за можливе визнати право власності за набувальною давністю за позивачкою [PERSON] . На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved