Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-26 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Управління - служба у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі рада, про позбавлення батьківських прав. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, вона,[PERSON] , проживала з[PERSON] (далі - Відповідач) однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2010 року. Від спільного життя мають малолітню дитину, сина - [PERSON] , [INFO] . Далі позивач зазначає, що з весни 2019 року та по теперішній час вона з відповідачем разом не проживає, а проживає разом із їх спільною дитиною, яка повністю перебуває на її утриманні. Відповідач не приймає участі у вихованні дитини, не виконує своїх батьківських обов`язків по відношенню до сина та не бажає їх виконувати, не вживає заходів щодо забезпечення норм моралі, не піклується про здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, не спілкується з дитиною, не цікавиться життям і розвитком своєї дитини, а також, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] за ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків у відношенні до його малолітньої дитини, сина - [PERSON] , [INFO] . Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач та її представник у судовому засідання позовні вимоги підтримали в повному обсязі. В обґрунтування своїх доводів, посилалися на обставини, що викладені у позовній заяві. Після оголошення перерви, позивач надала до суду письмову заяву про завершення розгляду справи за її відсутності. У такій письмовій заяві просить позов задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судовому засідання позовні вимоги не визнав та просив відмовити у його задоволенні. В обґрунтування своїх заперечень посилався на те, що він намагається виконувати свої батьківські обов`язки, однак позивач йому всіляко перешкоджає у здійсненні останніх. Після оголошення перерви, у судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомив, ніяких письмових заяв чи клопотань від такого учасника справи до суду не надходило. Суд із вказаного приводу зазначає, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. При цьому обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України"). Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Пунктом 3 вказаної вище постанови Пленуму ВССУ судам дано роз`яснення на те, що, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, критеріями розумних строків у цивільних справах є, в т.ч. і правова та фактична складність справи; поведінка заявника, характер процесу та його значення для заявника. Суд, враховуючи ту обставину, що відповідач надав свої пояснення по суті спору, у тому числі й у відкритому судовому засіданні, і йому, як і всім іншим учасникам справи, були створені належні та достатні умов для подання суду відповідних заяв по суті справи, заяв із процесуальних питань та доказів, вважає, що чергове відкладення розгляду справи порушуватиме розумний строк розгляду цивільної справи. У зв`язку із чим суд вважає за необхідним звершити розгляд справи по суті та ухвалити відповідне рішення. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Процесуальні дії у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, зупинення і поновлення провадження тощо) судом не застосовувалися. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення виходячи із наступного. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що сторони знаходились у фактичних шлюбних відносинах з 2010 року. Від спільного подружнього життя мають малолітню дитину, сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 10.06.2015 року. Матеріалами справи підтверджено, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.01.2020 року вирішено стягувати з [PERSON] аліменти на утримання його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ,у розмірі 3 400 (три тисячі чотириста) грн. 00 коп., щомісячно (з наступною індексацією відповідно до закону), але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення ним повноліття, на користь матері, [PERSON] ( [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] ), починаючи з 30 серпня 2019 року. Відповідно до довідки - розрахунку виданої Новокодацьким відділом державної виконавчої служби міста Дніпра Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), станом на 01.01.2021 року, [PERSON] має заборгованість зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 43 319 грн. 35 коп. Відповідно до вироку Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 2011.2018 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 СК України за ухилення від сплати аліментів відносно дитини від першого шлюбу, що свідчить про систематичне безвідповідальне ставлення до своїх дітей. Судом також встановлено, що малолітня дитина [PERSON] мешкає разом із матір`ю - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , яка займається вихованням та матеріальним утриманням сина. Згідно з характеристикою, виданою КЗО «Дошкільний навчальний заклад № 59» ДМР, на вихованця [PERSON] , [INFO] , вихованням дитини займається мати, яка забезпечує хлопчика всіх необхідним, відвідує заходи для батьків, вносить плату за харчування дитини. Батько дитину до садочка не приводив і не забирав, дитячі свята не відвідував, успіхами дитини не цікавився. Відповідно довідки виданої КЗ «Дніпропетровський центр соціально - психологічної допомоги» ДОР від 21.09.2020 року № 100, під час проведення психологічного діагностування було виявлено, що батько дитини [PERSON] не приймає участі у житті, розвитку та вихованні сина [PERSON] . Згідно висновку Органу опіки та піклування Новокодацької районної у м. Дніпрі ради від 16.11.2020 року № 1/14-128, такий компетентний орган вважає за доцільне в інтересах дитини позбавити відповідача [PERSON] , [INFO] батьківських прав у відношенні до його малолітньої дитини, сина - [PERSON] , [INFO] . V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України встановлено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З аналізу норми, що міститься у пункті 2 частини першої статті 164 СК України вбачається, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Вказані фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Суд враховує, що позбавлення судом особи батьківських прав в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод становить втручання у її право на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8. Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2 , і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). В даному випадку під час розгляду даної справи по суті суду з боку позивача представлені вищенаведені докази того, що відповідач, будучи батьком, не цікавиться життям дитини, не приймає участі в її вихованні та утриманні, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя. Такий висновок суду ґрунтується на змісті вироку Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 2011.2018 року, яким встановлена обставина ухилення відповідача від сплати аліментів на дитину;характеристикою, виданою КЗО «Дошкільний навчальний заклад № 59» ДМР, згідно якої вихованням дитини займається виключно мати, а відповідач, як батько, дитину до садочка не приводив і не забирав, дитячі свята не відвідував, успіхами дитини не цікавився; довідки виданої КЗ «Дніпропетровський центр соціально - психологічної допомоги» ДОР від 21.09.2020 року № 100 щодо психологічного ставлення дитини до батька, висновку Органу опіки та піклування Новокодацької районної у м. Дніпрі ради від 16.11.2020 року № 1/14-128. У свою чергу відповідач не надав суду жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження здійснення ним свої батьківських обов`язків по відношенню до дитини. Суд з цього приводу зазначає, що одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності сторін, в силу якого сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. При цьому кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У контексті положень одного із основоположних принципів цивільного судочинства - принципу змагальності сторін вирішальним фактором є те, що сам суд не повинен нічого доказувати за своєю ініціативою, оскільки це - обов`язок сторін, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведеність. Відповідно до частини 1 статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частина 3 статті 12 ЦПК України та частина 1 статті 81 ЦПК України зазначають, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно частини 2 статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. В контексті наведеного, суд зазначає, що лише твердження відповідача про те, що він наче виконує свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, та про перешкоджання йому позивачем у здійсненні таких обов`язків, без надання з його боку суду відповідних доказів в обґрунтування таких тверджень, оцінюються судом критично, як такі що недоведені, у зв`язку із чим не можуть бути взяти до уваги з огляду на викладені вимоги процесуального закону. З огляду на представлені позивачем докази, суд вважає доведеним обставину того, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, і в його діях вбачається винна поведінка відносно дитини. Суд приходить до висновку, що в даному випадку вжиття таких крайніх заходів як позбавлення батьківських прав відповідає саме інтересам дитини, оскільки забезпечить її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, та ґрунтується на законі і є пропорційним заходом реагування на поведінку відповідачів. Суд також не вбачає підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, а лише вважає за доцільне, роз`яснити останньому положення ст. 169 СК України, що батько, який був позбавлений батьківських прав має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Враховуючи інтереси дитини, вказані приписи чинного законодавства, та встановлені обставини справи, суд доходить висновку, про те, що позовні вимоги в частині позбавлення [PERSON] ,батьківських прав у відношенні до його малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , є такими, що ґрунтуються на законі, внаслідок чого підлягають задоволенню. Позбавляючи відповідача батьківських прав суд також виходив з того, що останній під час розгляду справи не змінив своє ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, що свідчить про відсутність в нього наміру займатись вихованням та утриманням своєї дитини. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 768 (сімсот шістдесят вісім) грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved