Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

згідно вимог позовної заяви, які були уточнені, позивач просить стягнути з відповідачів як спадкоємців померлого 22 вересня 2009 року [PERSON] 1 704 грн. 35 коп. та сплачений судовий збір у розмірі 243 грн. 60 коп. В обгрунтування своїх вимог покликається на те, що заборгованість у вказаному розмірі ні боржником, ні відповідачами його відповідно дружиною та синами не погашена. У поданій до суду заяві представник позивача просить справу слухати у його відсутність, позов підтримує повністю, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідачі до суду повторно не з»явилися, хоча про місце, дату та час розгляду справи повідомлялися заздалегідь та належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Така сукупність обставин, на думку суду, не є перешкодою для розгляду справи у їх відсутність в порядку заочного розгляду, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про правовідносини сторін і немає необхідності заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору. За таких умов суд у відповідності з ч.2 ст.197 ЦПК України ухвалив здійснювати розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, розглянувши справу в межах заявленного позову на підставі представлених доказів, вивчивши матеріали справи, прийшов до таких висновків. Відповідно до ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а тому кожна з них повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст.214 цього Кодексу під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Як встановлено судом і даний факт вбачається з матеріалів справи, між [PERSON] та позивачем укладено кредитний договір 14 лютого 2008 року, згідно якого відповідач отримав кредит у виді кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. [PERSON] користувався кредитними коштами, що підтверджується випискою по руху коштів. 22 вересня 2009 року позичальник помер, що підтверджується відповідним актовим записом про смерть. У відповідності до розрахунку заборгованості станом на дату смерті боржника сума залишку заборгованості за кредитним договором становить 1\~704 грн. 35 коп., яка складається з 994 грн. 56 коп. - заборгованість за кредитом, 553 грн. 07 коп. заборгованість по процентах за користування кредитом, 156 грн. 72 коп. - заборгованість по комісії за користування кредитом, штраф у розмірі 85 грн. 22 коп. як його процентна складова. Судом витребувана спадкова справа, яка заводилася Рівненською районною державною нотаріальною конторою, в якій наявні заяви спадкоємців про прийняття спадщини. Рішенням Рівненського районного суду Рівненської області від 25 липня 2012 року [PERSON] позбавлена батьківських прав відносно [PERSON], [PERSON]. Діти відповідно до розпорядження голови Рівненської районної державної адміністрації від 10 жовтня 2012 року влаштовані на виховання та спільне проживання в дитячий будинок сімейного типу [PERSON]. Обставини, які мають юридичне значення для правильного вирішення спору між кредитором і спадкоємцем про стягнення заборгованості за кредитним договором у випадку смерті боржника є: прийняття спадщини, наявність та розмір спадкового майна, невиконання чи неналежне виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, пред'явлення позову в межах строку, визначеного законодавством. Згідно ст.ст.1054, 526 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Здатність мати цивільні права та обов'язки (цивільну правоздатність), як і здатність мати процесуальні права та обов'язки сторони (цивільна процесуальна правоздатність) мають усі фізичні особи (ст.25 ЦК України, ст.28 ЦК України). Згідно ч.1 ст.29 ЦПК України здатність особисто здійснювати цивільні процесуальні права та виконувати свої обов'язки в суді (цивільна процесуальна дієздатність) мають фізичні особи, які досягли повноліття. Відповідно до ч.2 ст.39 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх, неповнолітніх осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, піклувальники чи інші особи, визначені законом. Відсутність у відповідачів [PERSON] та [PERSON] дієздатності не свідчить про те, що вони не мають правоздатності і не можуть бути спадкоємцями, правонаступниками та відповідачами у справі. Отже, у неповнолітньої особи, яка прийняла спадщину, виникає обов'язок задовольнити вимоги кредитора і саме така особа має бути стороною у спорі при вирішенні таких вимог в суді, оскільки матеріально-правовий спір виникає між цими особами. Відповідно до ст.608 ЦК України зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. Кредитні правовідносини допускають правонаступництво. У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов'язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі (п.5 ст.1219, ст.1282 ЦК України). Звернення до суду з позовом та відкриття провадження у даній справі мало місце після смерті відповідача, тобто після припинення цивільної процесуальної правоздатності фізичної особи, і з урахуванням положень ст.1281 ЦК України позивач не позбавлений права пред'явити свої вимоги до спадкоємців. Відповідно до ст.ст.1216, 1218 ЦК України спадкування є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом зазначених норм у разі смерті фізичної особи, боржника за зобов'язаннями у правовідносинах, що допускають правонаступництво в порядку спадкування, обов'язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи - її спадкоємця, таким чином, відбувається передбачена законом заміна боржника за зобов'язанням. Судом встановлено, що відповідачі є спадкоємцями першої черги за законом після смерті боржника відповідно до ст.1261 ЦК України. Натомість процедура здійснення права на спадкування, зокрема, пред'явлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців та обов'язок спадкоємців задовольнити вимоги кредитора регламентована главою 87 ЦК України. Так, відповідно до ст.1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Згідно зі ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Як роз'яснено у п.32 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року (із подальшими змінами) «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», з урахуванням положення ст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Тобто, спадкоємці зобов'язані погасити перед кредитором суми, які виникли у позичальника за життя. Звертаючись до суду з даним позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» посилалося на те, що кредитна заборгованість не була погашена ні самим боржником, ні його спадкоємцем, а відтак банк має право задовольнити свої вимоги. Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що строки пред'явлення кредиторами спадкодавця вимог до спадкоємців є обмежувальними (преклюзивними), тобто їх пропущення припиняє права кредиторів, а тому ці строки не призупиняються, не перериваються й не поновлюються. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємці, які постійно проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняли спадщину, якщо протягом шестимісячного строку з часу відкриття спадщину не заявили вимогу про її відмову. Дії, що свідчать про прийняття спадщини, є фактичне вступання в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ч.4 ст.1268 ЦК України, зокрема, малолітня особа вважається такою, що прийняла спадщину, крім випадків, встановлених ч.4 ст.1273 цього Кодексу, в відповідно до ч.2 цієї статті незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ч.4 ст.1269 ЦК України заяву про прийняття спадщини від імені малолітньої, недієздатної особи подають її батьки (усиновлювачі), опікун. У п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до ст.1296 ЦК України є правом, а не обов'язком, спадкоємця. Відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у відкритті провадження у справі. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконання обов'язком, передбаченого ст.1297 ЦК України, зокрема з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця, розмір якої може бути визначений за правилами ст.625 ЦК України. Суд враховує, що відповідачі [PERSON] на момент смерті боржника і на даний час зареєстровані та проживали [INFO]: Оскільки відповідачі постійно проживали разом із спадкодавцем та подали заяву про прийняття спадщини, тому вони є такими, що фактично прийняли спадщину після смерті боржника і до них перейшли усі його права та обов'язки. Не свідчить про неприйняття особою спадщини і відсутність у неї свідоцтва про право на спадщину. Ні боржник, ні його спадкоємці зобов"язання за вказаним договором належним чином не виконали, оскільки належні докази про це відсутні, чим порушили умови договору та норми чинного законодавства, тому у позивача виникло право вимагати виконання зобов"язання за договором. За таких обставин суд дійшов висновку про наявність боргових правовідносин між сторонами, про розмір боргу. Об'єктивних і переконливих доказів, які спростовували би вимоги позивача відповідачі не надали, а судом їх здобуто не було, що вказує на обґрунтованість позову. Матеріали справи свідчать, що у боржника виникла заборгованість за кредитним договором, а дії та наміри його спадкоємців не свідчать про виконання договірних зобов'язань за кредитним договором та повернення кредиту. Таким чином, позов підставний і підлягає до задоволення. У зв»язку із задоволенням позову згідно ст.88 ЦПК України з відповідачів також підлягає стягненню на користь позивача понесені та документально підтверджені судові витрати у виді сплаченого судового збору. Таким чином, оскільки відповідача є спадкоємцями першої черги за законом, то їх частки у спадщині є рівними, а тому суд приходить до висновку про стягнення з них суми боргу в рівних частках. На підставі наведеного, ст.ст.526, 543, 572, 575, 589, 1054 ЦК України,

Outcome: approved