Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

позивач [PERSON] звернулась до суду із вказаним позовом до ПАТ Комерційний банк «Надра» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, індексу інфляції та з урахуванням збільшення розміру позовних вимог, остаточно просила стягнути на свою користь з відповідача: середній заробіток за час затримки розрахунку з 18.04.2013 по 27.11.2013 - 19515,15 грн.; суму індексу інфляції в розмірі 334,85 грн. за період з березня 2009 по листопад 2013 року від належної оплати в неробочі дні 27.12.08, 28.12.08, 17.01.09, 18.01.09, 24.01.09, 25.01.09 (а.с.34-37). Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.04.2013 року , зміненим рішенням Апеляційного суду м.Києва від 25.09.2013 на користь позивача із відповідача стягнуто належну позивачу при звільненні 13.02.2009р. невиплачену компенсацію за роботу у вихідні дні в сумі 1530,60 грн., вихідну допомогу в сумі 8226,60 грн., середній заробіток в розмірі 133544,85 грн. за період затримки виплати належних при звільнення грошових сум з дня звільнення з 13.02.2009 по 17.04.2013р., зазначивши, що сума стягнутих з відповідача на користь позивача коштів, визначена судом без утримання податку з доходів фізичних осіб й інших обов»язкових платежів. Позивач зазначає, що після ухвалення вказаних рішень, відповідач продовжував порушувати право позивача на отримання належних йому при звільненні грошових сум і лише 27 листопада 2013 року фактично розрахувався з позивачем відповідно до вказаних рішень судів. Тому [PERSON] вважає, що за період затримки розрахунку при звільненні, який не охоплений рішенням Шевченківського районного суду м. Києва, а саме з 18.04.2013 до дня фактичного розрахунку 27.11.2013 відповідач зобов»язаний виплатити позивачу суму середнього заробітку у розмірі 19515,15., а також на підставі ст. 95 Кодексу законів про працю України (надалі - КЗпП України) та ст. 33, 34 Закону України «Про оплату праці» відповідач повинен виплатити позивачу суму індексації за період з березня 2009 року по листопад 2013 року від належної позивачу компенсації за роботу у вихідні та неробочі дні в грудні 2008 року та січні 2009 року у розмірі 334 грн. 85 коп. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив позов задовольнити. Представник відповідача Чернюк В.В. в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував та пояснив, що підстави та обов'язок сплатити позивачу вихідної допомоги і компенсацію за роботу у вихідні дні були визначені судом у вищевказаних рішеннях а тому після набрання зазначеним рішенням законної сили між сторонами виникли правовідносини щодо його виконання, які регулюються Законом України «Про виконавче провадження», а також посилався на вимоги ст.ст. 14,18 Податкового Кодексу України. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини Так, рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18 квітня 2013 року, зміненим рішенням Апеляційного суду м. Києва від 25 вересня 2013 року в частині зазначення в резолютивній частині рішення суду першої інстанції, що сума стягнутих з ПАТ КБ «Надра» на користь [PERSON] коштів, визначена судом без утримання податку з доходів фізичних осіб й інших обов»язкових платежів, було задоволено позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра», третя особа: Голова правління Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Надра» про розірвання трудового договору, визнання звільнення незаконним, визнання запису до трудової книжки недійсним, зміну запису до трудової книжки, стягнення вихідної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку (а.с.4-11;12-17). Серед іншого, вищевказаним рішенням, зокрема, стягнуто з відповідача на користь позивача 133544,85 грн. - суму середнього заробітку за час затримки розрахунку в період з 13.02.2009 по 17.04.2013; 1530,60 грн. - невиплачену компенсацію за роботу у вихідні та неробочі дні; 8226,60 грн. - невиплачену сума вихідної допомоги. Як вбачається з розпорядження старшого державного виконавця Відділу державної виконавчої служби Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві Сачук К.П. від 2.12. 2013 року, фактична виплата грошових коштів, належність яких позивачу та винність в їх невиплаті була встановлена рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 18.04.2013 року, відбулась - 27.11.2013 року, оскільки вказані кошти в цей день надійшли від відповідача (а.с. 20). Таким чином, судом встановлено, що в період часу з 18 квітня 2013 року по 27 листопада 2013 року з боку відповідача допускалось продовження затримки виплати належних позивачеві грошових сум. Вимоги ч.ч. 1, 2 ст. 117 КЗпП України передбачають, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, положеннями ст. 236 КЗпП України визначено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку за час затримки. Розрахунок середнього заробітку відбувався з урахуванням показників двох повних робочих місяці перед звільненням: 23 днів в грудні 2008 + 20 днів у січні 2009, середньоденна заробітна плата 127,55 грн., кількість робочих днів з 18.04.2013 по 27.11.2013 складає 153 дні (а.с.21). На підставі зазначених норм законодавства, суд приходить до висновку, що оскільки за період з 18 квітня 2013 року по 27 листопада 2013 року права позивача не були відповідачем поновлені, порушення права не було припинене, а виплата належних позивачу грошових сум не здійснена, - тому позовні вимоги в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми середнього заробітку за період з дня ухвалення рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 18.04.2013 року по день фактичного розрахунку 27.11.2013 року в розмірі 19515,15 грн. (127,55 грн. х 153 дні = 19515,15) є обґрунтованими і тому підлягають задоволенню. Крім того, відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Згідно п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» у справах, пов'язаних із вирішенням спорів про індексацію заробітної плати або компенсацію працівникам втрати її частини у зв'язку із затримкою її виплати, суди мають враховувати, що: 1. індексація заробітної плати провадиться згідно зі ст. 33 Закону в період між переглядами Верховною Радою України розміру мінімальної заробітної плати і здійснюється відповідно до Закону "Про індексацію грошових доходів населення" і тих положень Порядку проведення індексації грошових доходів громадян, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 1998 р. № 663 (з внесеними змінами та доповненнями), котрі йому відповідають, підприємством, установою чи організацією, які виплачують заробітну плату, при її нарахуванні починаючи з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін, який перевищив 105 відсотків (величину порога індексації). За наявності зазначених умов у тому ж порядку індексації підлягає присуджена за рішенням суду сума заробітної плати, якщо ці умови настали у зв'язку з несвоєчасним виконанням рішення. Наприклад, коли воно мало бути виконано до січня 1998 р., то він і є місяцем, з якого обчислюється (береться за 100 відсотків) величина порога індексації. Спір із цього приводу розглядається судом за заявою стягувача в позовному провадженні. 1. компенсація втрати частини заробітної плати провадиться згідно зі ст. 34 Закону і Положенням про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 20 грудня 1997 р. № 1427 (зі змінами, внесеними постановою від 23 квітня 1999 р. № 692), підприємствами, установами, організаціями усіх форм власності й господарювання своїм працівникам у будь-якому разі затримки виплати нарахованої заробітної плати (проіндексованої за наявності необхідних для цього умов) на один і більше календарних місяців, незалежно від того, чи була в цьому вина роботодавця, якщо в цей час індекс цін на споживчі товари і тарифів на послуги зріс більше ніж на один відсоток. При цьому, п.6 вищевказаної Постанови роз»яснив, що Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Відповідно до ч.6 ст.95 КЗпП України, заробітна плата підлягає індексації в установленому порядку. Таким чином, суд, перевіривши розрахунки позивача, наведенні у позовній заяві (а.с.37), вважає, що задоволенню також підлягають і позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини заробітної плати як суму індексу інфляції (сукупний індекс інфляції за відповідний період складав 22.5 %)у зв'язку із порушенням строків її виплати у період з березня 2009 по листопад 2013 року від належної оплати в неробочі дні: 27.12.08, 28.12.08, 17.01.09, 18.01.09, 24.01.09, 25.01.09 у сумі 334 грн. 85 коп. Згідно положень ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог. В порядку, визначеному ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп., виходячи із суми позовних вимог, які задоволено судом. Враховуючи наведене, на підставі ст. 34,34 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 95, 117, 236 КЗпП України, ст. 11, 509, 625 ЦК України та

Outcome: approved