Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-15 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 21.09.2020 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить визнати дійсним договір купівлі-продажу №10364 від 12.10.1995 року, зареєстрований на Одеській Товарній біржі, за умовами якого [PERSON] , діюча від свого імені особисто, та в інтересах свого неповнолітнього сина [PERSON] , з одного боку продали, та [PERSON] , з другого боку, купив - однокімнатну квартиру [ADDRESS] , житловою площею 18,50 кв.м., корисною площею 38,0 м.кв., загальною площею 40,10 кв.м. Позов пред`явлено на підставі ст. ст. 203, 204, 220, 321, 392 ЦК України. Ухвалою суду від 29.09.2020 року провадження у справі відкрито. Ухвалою суду від 09.10.2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. 16.10.2020 року на адресу суду надійшла заява від позивача про розгляд справи за його відсутності, вимоги підтримує, не заперечує проти заочного розгляду справи. Сторона відповідачів до судового засідання не з`явилась, повідомлялась належним чином, будь-яких заяв на адресу суду стосовно суті позову не надходило. Згідно з ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що 12.10.1995 року між відповідачами з одного боку, та позивачем з другого боку, був укладений договір купівлі-продажу на Одеській Товарній біржі №10364, однокімнатної квартири [ADDRESS] . На час укладання договору ні стороні позивача, ні відповідача не було відомо, що правочин підлягає нотаріальному посвідченню. У зв`язку із чим позивач змушений звернутись до суду. Відповідачі до судового засідання не з`явилися, будь-яких заяв стосовно суті вимог до суду не надали. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 12.10.1995 року [PERSON] , яка діяла від свого імені та на представництво інтересів неповнолітнього [PERSON] , та [PERSON] на Одеській Товарній Біржі уклали договір №10364 купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого [PERSON] яка діяла від свого імені та на представництво інтересів неповнолітнього [PERSON] , продала, а [PERSON] купив квартиру у загальній площі 40,10 кв.м. за адресою: [ADDRESS] /а.с.5-6/. Судом також досліджено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] /а.с.7-8/. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ На момент укладання договору купівлі-продажу вказаної квартири був чинним Закон України "Про товарну біржу", відповідно до умов якого договори, оформлені товарною біржею, визнавались дійсними, а сам правочин купівлі-продажу було вчинено з дотриманням вимог діючого на той час законодавства. В подальшому до ЦК Української РСР 1963 року були внесені зміни, відповідно до яких угоди щодо відчуження нерухомого майна підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню. Відсутність належних правовстановлюючих документів на квартиру, на думку суду, істотним чином порушує право власності позивача, яке підлягає судовому захисту. Відповідно до ст.227 ЦК Української РСР 1963 року договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. Згідно положень ч. 2 ст. 47 ЦК Української РСР 1963 року якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Згідно ч. 2 ст. 220 ЦК України - якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи позивач та його представник зазначили, що з часу придбання позивачем квартири, а саме з 1995 року, позивач постійно проживає в квартирі, відповідачі виселились після продажу квартири, та спілкування між ними відсутнє. Після отримання інформації щодо реєстрації відповідача [PERSON] на цей час по [ADDRESS], позивач відвідав вказану адресу, однак відповідач відсутній за вказаною адресою. Позивач стверджує, що будь-яких інших справ в суді між ними немає. Відповідачі до судового засідання не з`явилися, будь-яких заяв стосовно суті вимог до суду не надали. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved