Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності. У своєму позові позивач зазначив, що на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 743747 виданого 18.10.2005 року є власником земельної ділянку у праві спільної сумісної власності разом з відповідачем [PERSON] . В зв`язку з тим, що частки між співвласниками не визначені та державний акт виданий на відповідача, в позивача відсутнє право на вільне розпорядження своєю земельною ділянкою.. Ухвалою Заводського районного суду м. Миколаєва від 30.04.2020 року відкрито провадження по справі. Представник позивача - у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву в якій просила розглянути справу за його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився. Про дату та час судового засідання був повідомлений належним чином. Відповідно до ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі у відсутності відповідача, на підставі наявних в ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного: Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА № 743747 виданого 18.10.2005 позивач і відповідач є співвласниками земельної ділянки, кадастровий №4810136300:03:005:0004, загальною площею 625 кв.м. по [ADDRESS] . Відповідно до договору дарування від 20.07.1991 року позивач є власником 45/100 частин домоволодіння, розташованого за адресою [ADDRESS] . Відповідач відповідно є власником 55/100 часток домоволодіння розташованого за адресою [ADDRESS] на підставі договору дарування від 03.06.2002 року. Відповідно до ст. 328 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 355 ЦК України - спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. В Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України - спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 1 ст. 369 ЦК України - співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Так, зі змісту ст. 357 ЦК вбачається, що під терміном "визначення часток" законодавець розуміє визначення (встановлення) розміру частки співвласника у спільному сумісному майні. Згідно з ч.ч. 3, 4 ст. 88 ЗК України учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. Крім того, відповідно до п. «г» ч. 1ст. 87 ЗК України, право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає за рішенням суду. Згідно із положеннями ст. 372 ЦК України,у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено між ними або законом. Згідно із ч. 4 ст. 120 ЗК України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Пленум Верховного Суду України у п. 21Постанови № 7 від 16 квітня 2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснив, що якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Відповідно до ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованих Законом України від 17.07.1997року №475/97-ВР, кожна фізична особа або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права Відповідно до ст. 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Враховуючи те, що не визначено частку осіб, які є співвласниками земельної ділянки та Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий на імя відповідача, суд приходить до пероконання, що позовні вимоги позивача є обгрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Вимоги щодо відшкодування судових витрат, понесених позивачем на оплату судового збору, останній не заявляв, а тому суд не вирішує питання про їх розподіл між сторонами. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved