Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-29 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача, [PERSON] про позбавлення батьківських прав відносно малолітнього [PERSON], [INFO], посилаючись на те, що після розірвання шлюбу між подружжям 22 вересня 2009 року [PERSON] як батько з сином не спілкується, не проявляє до нього батьківської турботи, не цікавиться ним та не відвідує його, не турбується про його фізичний та духовний розвиток, не надає матеріальної допомоги на його виховання, не забезпечує необхідного харчування та медичного догляду, повністю ігнорує дитину. Крім того, зазначає, що відповідач має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 34 390, 89 грн., які з нього стягуються за рішенням Дніпровського районного суду м. Києва. Вказує, що [PERSON] свідомо ухиляється від виконання свого батьківського обов'язку по утриманню та вихованню сина, що є підставою покладення на нього відповідальності. Байдуже ставлення відповідача до виконання своїх батьківських обов'язків, долі дитини та порушення обов'язку сплати аліментів змусило її звернутися до суду з відповідним позовом. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Відповідач та представник відповідача проти задоволення позову заперечували та просили суд відмовити в задоволенні позову. Крім того, до початку судового розгляду, відповідачем подано зустрічну позовну заяву про встановлення годин спілкування з дитиною, [PERSON],[INFO]. кожної суботи та неділі з 15-00 до 19-00 в присутності матері. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 02 березня 2015 року зустрічний позов прийнятий до розгляду та об'єднано вимоги за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про встановлення годин спілкування з дитиною в одне провадження з первісним позовом [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. В судовому засіданні позивачка, [PERSON] та її представник позовні вимоги підтримали з тих же підстав, просили їх задовольнити та позбавити відповідача батьківських прав. Щодо зустрічного позову заперечували, зазначивши, що [PERSON] не відвідує та не буде відвідувати дитину. Відповідач, [PERSON] та його представник в судовому засіданні позовні вимоги щодо позбавлення його батьківських прав не визнали, просили відмовити у їх задоволенні. [PERSON] пояснив, що дитина проживає разом з матір'ю, яка перешкоджає його спілкуванню із дитиною, ховає від нього сина, постійно змінюючи місце свого проживання з 2009 року, й жодним чином ніколи не повідомляє його про місце свого фактичного проживання та навчання сина. Вказав, що у червні 2009 року протоколом засідання комісії з питань захисту прав дитини та опікунської ради Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації йому, як батьку, встановлено години для спілкування з малолітнім сином [PERSON] кожної суботи на неділі з 15.00 год. до 19.00 год. в присутності матері, проте дане рішення не виконується. Створення перешкод з боку [PERSON] його спілкуванню із сином порушує не тільки його права як батька, а в першу чергу порушує права та інтереси дитини. Зазначає, що ним неодноразово вживалися заходи щодо з'ясування місця перебування (проживання) колишньої дружини та малолітнього сина, які не дали результатів. Представник третьої особи, Органу опіки та піклування Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації позовні вимоги підтримав, направивши до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав. Разом з тим, в судовому засіданні надав витяг з протоколу № 8 засідання комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації від 22.04.2015 року, згідно з яким комісія підтримала рішення органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 16.09.2009 року № 19/61-973/5 «Про надання дозволу на спілкування з дитиною». Вислухавши пояснення сторін, їх представників та представника органу опіки та піклування, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що у [PERSON] та [PERSON] під час шлюбу [INFO] народився син, [PERSON] (а.с.5). Рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2009 року шлюб між подружжям було розірвано. Згідно статті 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов'язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов'язку батьківського піклування щодо неї. З матеріалів справи вбачається, що з червня 2009 року сторони припинили проживати однією сім'єю, дитина, [PERSON] залишився проживати з матір'ю. На день розгляду справи в суді [PERSON] зазначила, що вони з дитиною проживають за адресою: [ADDRESS]. Судом встановлено, що рішенням Дніпровського районного суду м. Києва від 22 червня 2009 року постановлено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина, [PERSON], [INFO] в розмірі 600 грн. щомісячно. В судовому засіданні позивач наполягала, що відповідач станом на 01 червня 2014 року має заборгованість по сплаті аліментів в розмірі 34 390, 89 грн., на підтвердження чого надала розрахунок заборгованості по аліментам № 194/9, складений головним державним виконавцем ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві. Заперечуючи проти наявної заборгованості відповідач стверджував, що сплачував аліменти, проте позивач безпідставно відмовляється їх отримувати, на підтвердження чого надав копії квитанцій. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитини» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей , поважати гідність дитини, готувати п до самостійного життя та праці. Відповідно до статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров'я без поважної причини і протягом шести місяців не виявили щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жеребкування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема, ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Як вбачається з Висновку № 109/02/40-1550 від 27.02.2015 року, наданого Органом опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації [PERSON] доцільно позбавити батьківських прав відносно малолітнього сина, [PERSON], [INFO]. Суд не може погодитися з висновком, щодо доцільності позбавлення батьківських прав [PERSON] та ставиться до нього критично, оскільки такий висновок винесений без достатніх правових підстав, немотивований, не містить обґрунтування доцільності такого рішення з точки зору позитивного впливу на малолітнього сина [PERSON] Також, надані [PERSON] акти про відвідування малолітньої дитини [PERSON], [INFO] його батьком [PERSON] (а.с. ), а також довідка про наявність заборгованості по аліментам (а.с. 9-10) не можуть бути підставою для задоволення даного позову, оскільки ст. 164 Сімейного кодексу України не місить такої підстави для позбавлення батьківських прав як ненадання матеріальної допомоги на утримання дитини та її невідвідування. Крім того, суд критично ставиться до наданих в судовому засіданні пояснень свідків [PERSON] (мати позивачки) та [PERSON] (подруга позивачки), оскільки дані свідки перебувають у родинних та дружніх стосунках з [PERSON] та не можуть розцінюватися судом як об'єктивні. Вирішуючи спір про позбавлення батьківських прав, судом приймається до уваги бажання батька зустрічатися з дитиною, про яке він заявляв у судовому засіданні, сам факт заперечення ним позовної заяви [PERSON] про позбавлення батьківських прав також свідчить про його інтерес до дитини, бажання приймати активну участь у вихованні сина, допомагати йому та бажання бути батьком Згідно з ч. 3 ст.9 Конвенції про права дитини, дитина яка не проживає з одним чи обома батьками, має право підтримувати на регулярній основі особисті і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить інтересам дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. В матеріалах справи відсутні переконливі докази винної поведінки [PERSON] щодо ухилення від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, а тому підстави для позбавлення його батьківських прав відсутні. Щодо зустрічного позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації про встановлення годин спілкування з дитиною слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 157 Сімейного кодексу України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] просить встановити години спілкування з дитиною кожної суботи на неділі з 15-00 год. до 19-00 год. у присутності матері. За заявою матері, батька дитини орган опіки та піклування визначає способи участі у вихованні дитини та спілкуванні з нею того з батьків, хто проживає окремо від неї. Рішення про це орган опіки та піклування постановляє на підставі вивчення умов життя батьків, їхнього ставлення до дитини, інших обставин, що мають істотне значення. Рішення органу опіки та піклування є обов'язковим до виконання. Особа, яка ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, зобов'язана відшкодувати матеріальну та моральну шкоду, завдану тому з батьків, хто проживає окремо від дитини (ст. 158 СК України). Якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Відповідно до ст. 159 Сімейного кодексу України, суд визначає способи участь одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо) місце та час їхнього спілкування. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров'я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. З точки зору закону одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку (ст.1). Конвенція про права дитини, виходячи з рівності прав матері та батька, у п. 1 ст. 9 проголосила правило, за яким дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 р. (ратифікована Україною 27.02.1991 р., дата набуття чинності для України 27.09.1991 р.) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно із ч. 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім'ї. Із тлумачення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ст. ст. 7, 141, 159 СК України випливає, що при вирішенні спору щодо участі у вихованні та порядку зустрічей з дитиною того з батьків, хто проживає окремо від дитини, суди мають враховувати передусім інтереси самої дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Відповідно до витягу з протоколу засідання комісії з питань захисту прав дитини та опікунської ради Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 03.06.2009 року № 10 «Про надання дозволу на спілкування з дитиною» вирішено надати [PERSON] такі години спілкування з малолітнім сином [PERSON]: кожної суботи та неділі з 15-00 до 19-00 в присутності матері. Відповідно до витягу з протоколу № 8 засідання комісії з питань захисту прав дитини при Шевченківській районній в місті Києві державній адміністрації від 22.04.2015 року, вирішено підтримати рішення органу опіки та піклування Дніпровської районної у м. Києві державної адміністрації від 16.09.2009 року № 19/61-973/5 «Про надання дозволу на спілкування з дитиною». Враховуючи ці обставини, погляди сторін на вирішення даного спору, взаємини, що склалися між ними на даний момент з цього приводу, суд приходить до висновку про визначення способів участі [PERSON], як батька дитини, у порядку, визначеному Органом опіки та піклування Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації, так як, на думку суду, це не буде суперечити правам та інтересам як самих сторін, як батьків, так і їх дитини. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що у первісному позові слід відмовити, а зустрічні позовні вимоги задовольнити.

Outcome: approved