Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-03 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до Костянтинівського мiськрайонного суду Донецької області з заявою про встановлення факту смерті її матері [PERSON] 02 листопада 2017 року в с. Чернухино Перевальського району Луганської області - тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України. У заяві вказано, що факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України. Разом з тим, Костянтинівський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області відмовив у проведенні державної реєстрації смерті особи. З метою державної реєстрації смерті своєї матері просила суд встановити факт смерті громадянки України [PERSON], [INFO], уродженки [INFO] Російської Федерації, 02 листопада 2017 року у віці 90 років за місцем свого проживання: [INFO]. У судове засідання заявник не зявився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник заінтересованої особи Костянтинівського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, у судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки не повідомив. Суд, зясувавши обставини справи, дослідивши докази, поданні на їх підтвердження, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до п.5 ч. 2 ст.293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно з п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоровя або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до абзацу першого п. 13 постанови Пленуму ВСУ від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобовязаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. В силу вимог ч.ч. 1-2 ст. 317 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що заявник [PERSON] є дочкою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії ІІ-ЛЯ № 291045, виданим 23.02.1965 р. Гатищанською сільською радою Воловського району Липецької області, копія якого наявна в матеріалах справи. Згідно з відомостями паспорту громадянина України, копія якого долучена до матеріалів справи, заявник [PERSON], [INFO], уродженка села Гатище Воловського району Липецької області, має зареєстроване місце проживання за адресою: [INFO], мікрорайон Східний[ADDRESS]. 02 листопада 2017 року у селищі міського типу Чорнухино Попаснянського району Луганської області у віці 90 років померла [PERSON], [INFO], уродженка села Гатище Воловського району Липецької області Російської Федерації, на підтвердження чого до заяви долучено копії лікарського свідоцтва про смерть № 47 від 03 листопада 2017 року, видане Чорнухинською амбулаторією Перевальської центральної багатопрофільної лікарні, та довідки про причину смерті до форми № 106/у № 47 від 02.11.2017 р., що видається для поховання, відповідно до якого причиною смерті [PERSON] стала стареча дегенерація міокарда. Також до заяви було долучено копію свідоцтва про смерть [PERSON], видане 03 листопада 2017 року виконавчим комітетом Чорнухинської селищної ради Перевальського району Луганської області. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про зміни в адміністративно-територіальному устрої Луганської області, зміну і встановлення меж Перевальського і Попаснянського районів Луганської області» від 07 жовтня 2014 року № 1693-VII, селище Чорнухине було виключено зі складу Перевальського району і приєднано до Попаснянського району Луганської області. Судом також оглянуто, надану заявником на підтвердження своїх вимог копію товарного чеку на імя [PERSON] на придбання ритуальної атрибутики для поховання [PERSON] від 02.11.2017 р. Даючи оцінку допустимості вищезазначених доказів, як документів, що видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Разом з тим, вирішуючи питання щодо оцінки наданих доказів, суд приймає до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до українського законодавства має застосовуватися судами при розгляді справ як джерело права. Так, суд враховує висновки ЄСПЛ у справах проти Туреччини, зокрема «Loizidou v.Turkev», «Cyprus v.Turkev», а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v.the Republik of Moldova and Russia»), де ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність може бути застосована до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Відповідно до ч.ч. 2, 6 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Якщо подано копію (електронну копію) письмового доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал письмового доказу. Клопотання осіб, які беруть участь у справі, з вимогою про подання оригіналів письмових доказів до суду не надходило. Отже, суд дійшов висновку, що подані копії документів є належними та допустимими доказами по справі та підтверджують обставини, викладені у заяві. Згідно з абз. 3 ст. 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» № 2268-VIII від 18 січня 2018 року, який набув чинності 24 лютого 2018 року, діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у звязку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Заявником надано копію листа, надісланого йому електронною поштою 27 лютого 2018 року, в якому зазначено, що Костянтинівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області підготовлено письмову відмову у державній реєстрації смерті. Враховуючи те, що Законом України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» не визначено перелік документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, а також те, що заявнику відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті особи, суд дійшов до висновку про те, що дійсно для проведення державної реєстрації смерті особи є обєктивні перешкоди. Щодо прохання заявника вказати адресу місця проживання, за якою померла особа, суд зазначає наступне. Частиною 2 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» передбачено, що державна реєстрація актів цивільного стану проводиться відповідно до цього Закону, Цивільного та Сімейного кодексів України та інших актів законодавства органами державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно з абз.2 ст. 2 розділу II Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених Наказом Міністерства юстиції України 18.10.2000 № 52/5 в актових записах цивільного стану зокрема у графі "Місце смерті" зазначається повна офіційна назва держави та інші дані згідно з існуючим адміністративно-територіальним устроєм. Відповідно до зразку складання актового запису про смерть, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2010 р. № 1025, в пункті 7 графа «Місце смерті» зазначається держава, область, район, місто, селище (село). Оскільки із заяви [PERSON] вбачається, що метою звернення її до суду із заявою про встановлення факту смерті особи є наступне проведення державної реєстрації смерті, суд не визначає адресу, за якою померла особа, а лише зазначає державу, область, район, місто, селище (село) відомості, що необхідні для заповнення графи 7 «Місце смерті» актового запису про смерть. Підсумовуючи вищенаведене, суд дійшов до висновку про те, що з метою захисту прав і свобод громадян України, яким є заявник у справі, заяву [PERSON] про встановлення факту смерті її матері [PERSON], яка померла 02 листопада 2018 року у селищі міського типу Чорнухино Попаснянського району Луганської області слід задовольнити, що надасть можливість отримати заявнику свідоцтво про смерть її матері видане державним органом України. Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню.

Outcome: approved