Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] 11.05.2019 року звернулася до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Позивач посилається на ті обставини, що вона є власником квартири за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 13.02.2018 року. Перебуваючи у шлюбі з попереднім власником квартири [PERSON] , відповідач була зареєстрована у спірному помешканні 19.07.2016 року. Шлюб між ними було розірвано заочним рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19.11.2018 р., яке набрало законної сили 19.11.2018 року. Також, позивач вказує, що відповідач участі в утриманні квартири в належному експлуатаційному стані не приймала, ремонтом безпосередньо приміщення, електрики та сантехніки навіть у випадках необхідності не займалася. Більше року у спірному помешканні не проживає. Ухвалою суду від 15.04.2019 року у справі відкрито провадження за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання (а.с.28-29). Ухвалою суду від 01.07.2019 року залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, [PERSON] (а.с.38-39). За результатами підготовчого засідання, ухвалою суду від 14.08.2019 р. підготовче провадження було закрито та призначено судовий розгляд (а.с.61-62). Ухвалою суду від 31.10.2019 р. виключено третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача [PERSON] зі складу учасників справи у зв`язку зі смертю (а.с.72). В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач в судове засідання не з`явилася повторно (а.с. 44-45, 65, 76), про час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, відзиву на позов не подала. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, згідно п. 1 ч. 1 ст. 280 ЦПК України, в порядку заочного розгляду справи. Відповідно до ч. 4 вказаної статті, заочний розгляд справи проводиться у разі, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає можливим розгляд справи проводити за відсутності відповідача. Заслухавши пояснення позивача та її представника, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши надані суду письмові докази, суд встановив наступне. 22.05.2015 року між [PERSON] та [PERSON] Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб (а.с.15). Згідно Витягу з Реєстру територіальної громади міста Києва від 23.01.2018р. [PERSON] 19.07.2016р. була зареєстрована у квартирі за адресою: [ADDRESS] (а.с.51). 13.02.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування квартири, посвідчений державним нотаріусом Першої київської державної нотаріальної контори Кароєвою-Яремчук Т.М., зареєстрований в реєстрі за №15-71, згідно якого [PERSON] прийняла від [PERSON] у дар квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.7-8). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 19.11.2018 р., по справі №759/4309/18, яке набрало законної сили 19.11.2018 року шлюб, зареєстрований 22 травня 2015 року в Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві (актовий запис №944), між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.15). Вказаним рішенням суду встановлено, що за позовною заявою сторони більше року не підтримують шлюбні відносини, проживають окремо, спільне господарство не ведуть. Як зазначила позивач в позовній заяві, відповідач не проживає в квартирі з липня 2016 року, місце проживання відповідача їй невідомо. Факт непроживання відповідача в квартирі за адресою: [ADDRESS] підтверджується Актом від 31.01.2018 р. та Актом від 25.07.2018р., які затверджені Начальником ЖЕД №7, та Актом від 19.04.2019р. (а.с.55, 56, 57). Вказані обставини підтвердив в судовому засіданні допитаний в якості свідка [PERSON] , зазначив при цьому, що з липня 2016 року він жодного разу не бачив відповідача у спірній квартирі. Статтею 150 Житлового кодексу Української РСР унормовано, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частин першої, другої статті 319 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Частина 2 ст. 405 ЦК України передбачає, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Оскільки житлові права членів сім`ї власника житлового будинку (квартири) є похідними від прав власника цього житлового приміщення, то припинення права власності особи на житло припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком (квартирою). Зазначене відповідає правовому висновку, який міститься у постанові Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року №6-158цс14. Відповідач [PERSON] була зареєстрована у спірному житловому приміщенні в якості члена сім`ї попереднього власника [PERSON] і набула право користування чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Положення Глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Право власності на квартиру попереднього власника [PERSON] було припинено 13.02.2018 р. у зв`язку з відчуженням квартири за договором дарування. У зв`язку з тим, що відповідач набула право користування квартирою як член сім`ї колишнього власника житлового приміщення, не пов`язана спільним побутом з власником квартири, добровільно залишила житлове приміщення, в якому зареєстрована та більше року в ньому не проживає, суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити та визнати відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням - квартирою за адресою: [ADDRESS] . Судова практика та позиція Верховного суду викладена в Постанові Верховного суду від 22.05.2019 року в аналогічній справі №759/11863/16-ц, пр. №61-22689св18. Також, аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України у постанові від 15 травня 2017 року у справі № 734/387/15-ц і Верховним Судом у постанові від 03 квітня 2019 року у справі № 526/3206/17. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі ст. 141 ЦПК України суд також вважає за необхідне стягнути з відповідача понесені позивачами витрати по сплаті судового збору у розмірі 768, 40 грн.

Outcome: approved