Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-22 00:00:00

Позивач АТ «Полтава-банк» 25.03.2021 звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про вилучення та повернення предмету лізингу, виселення без надання іншого житла. Позовна заява обґрунтована тим, що АТ «Полтава-банк» є власником квартири [ADDRESS] . Згідно договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 АТ «Полтава-банк» передало у строкове платне користування [PERSON] нерухоме майно квартиру [ADDRESS] , строком до 27.11.2026 з подальшим переходом права власності за умови повної вчасної сплати лізингових платежів. Згідно акту прийому-передачі банк передав, а відповідач [PERSON] прийняв квартиру, але порушував договірні зобов`язання, не забезпечував належну сплату лізингових платежів, станом на 20.11.2020 допущена прострочка заборгованості загалом на суму 42274,07 грн. Позивач вказував, що у зв`язку з допущенням [PERSON] порушення умов договору, в АТ «Полтава-банк» виникло право в односторонньому порядку відмовитися від договору лізингу. 23.11.2020 АТ «Полтава-банк» особисто вручив відповідачу [PERSON] повідомлення за вих. № 005-006/3057 про відмову від договору, повідомив про розірвання в односторонньому порядку договору та припинення його дії в день отримання цього повідомлення. Але повідомлення відповідачем залишено без виконання, житлове приміщення [PERSON] не звільнив. В поданій до суду позовній заяві просив вилучити у [PERSON] та повернути АТ «Полтава-банк» предмет лізингу квартиру [ADDRESS] , загальною площею 36,1 кв.м. Просив також виселити [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири в [ADDRESS] без надання іншого житла. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 26.03.2021 відкрито провадження в справі за позовом АТ «Полтава-банк» за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Відповідачем [PERSON] 19.04.2021 подано до суду зустрічну позовну заяву до АТ «Полтава-банк» про визнання недійсними пунктів договору, визнання недійсною відмови від договору. Зустрічна позовна заява обґрунтована тим, що 23.11.2020 відповідачем [PERSON] в приміщенні АТ «Полтава-банк» було отримано повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 та у відповідь 01.12.2020 було надано заяву про продовження виконання договору. Вказував, що прострочення внесення чергових платежів відбулося з поважних причин. 26.11.2020 заборгованість на суму 51063,40 грн була сплачена. В період часу з 26.11.2020 не допускав прострочення платежів, банк приймав належне виконання зобов`язань зі сплати чергових платежів згідно договору фінансового лізингу. Умови договору фінансового лізингу в частині підпунктів 7, 8 пункту 5.1. щодо права банку в односторонньому порядку відмовитися від договору вважає несправедливими. В поданій до суду зустрічній позовній заяві відповідач [PERSON] просив визнати недійсним підпункт 7 та підпункт 8 пункту 5.1. договору фінансового лізингу № 828, укладеного 28.11.2016 між АТ «Полтава-банк» та [PERSON] . Просив також визнати недійсною відмову від договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016, вчинену АТ «Полтава-банк» на підставі повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу № 828 за вих. № 005-006/3057 від 23.11.2020. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 20.04.2021 зустрічний позов [PERSON] до АТ «Полтава-Банк» про визнання недійсними пунктів договору, визнання недійсною відмови від договору об`єднано в одне провадження з позовом АТ «Полтава-банк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про вилучення та повернення предмету лізингу, виселення без надання іншого житла. 26.04.2021 відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву АТ «Полтава-банк», який обґрунтований тим, що заборгованість по претензії позивача ним була повністю погашена, у відповідь на повідомлення про відмову банку від договору фінансового лізингу ним подано лист, в якому повідомив поважність причин допущення прострочення платежів. Вказував, що в період часу з 26.11.2020 по 05.03.2021 банк приймав належне виконання зобов`язань за договором. В задоволенні позовних вимог АТ «Полтава-банк» просив відмовити. 17.05.2021 АТ «Полтава-банк» подано до суду відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] , який обґрунтований тим, що умовами укладеного між сторонами договору фінансового лізингу було передбачено право лізингодавця відмовитися від договору в односторонньому порядку у випадку порушення лізингоотримувачем сплати чергових платежів. Зазначені умови договору узгоджуються з нормами законодавства. Вважає, що наявність односторонньої відмови позивача від договору фінансового лізингу та отримання її відповідачем свідчить про припинення зобов`язань сторін. Також вважає, що [PERSON] пропустив трирічний строк позовної давності для звернення з вимогами про визнання недійсними підпунктів договору. В задоволенні зустрічних позовних вимог просив відмовити. 17.05.2021 АТ «Полтава-банк» подано до суду заяву про застосування строку позовної давності до зустрічних позовних вимог [PERSON] 25.05.2021 АТ «Полтава-банк» подано до суду відповідь на відзив відповідача [PERSON] , в якій позивач спростовував твердження відповідача про відсутність заборгованості за договором, викладав обставини щодо проживання в квартирі, яка є предметом лізингу, [PERSON] , викладав обставини щодо неодноразових звернень до відповідача про необхідність звільнення квартири. 26.05.2021 до суду [PERSON] подано відповідь на відзив АТ «Полтава-банк» на зустрічну позовну заяву, де відповідач вказував на відсутність нотаріального посвідчення відмови від договору, вважає, що про порушення своїх прав дізнався 23.11.2020, коли отримав повідомлення про відмову від договору, тому саме з цього часу почався перебіг строків позовної давності до вимог про визнання недійсними пунктів договору. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 27.05.2021 закрито підготовче провадження в даній справі та призначено судове засідання з розгляду справи по суті. 22.06.2021 до суду надійшли письмові заперечення АТ «Полтава-банк», в яких позивач заперечував твердження відповідача [PERSON] про хворобу та перебування на самоізоляції, вказував на наявність у відповідача іншого житла. В судовому засіданні представник АТ «Полтавабанк» Довбенко О.Ю. повністю підтримала позовні вимоги та просила відмовити в задоволенні зустрічного позову [PERSON] . Посилалася на обставини, викладені в поданих до суду заявах по суті позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечував щодо задоволення позовних вимог АТ «Полтава-банк» та просив задовольнити зустрічні позовні вимоги [PERSON] , посилаючись на подані до суду заяви по суті позову відповідачем [PERSON] . Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що позивач АТ «Полтава-банк» відповідно до договору купівлі-продажу від 23.11.2016 є власником квартири [ADDRESS] (том 1 а.с. 10). Також встановлено, що 28.11.2016 між позивачем АТ «Полтава-банк» та відповідачем [PERSON] укладено договір фінансового лізингу № 828, за умовами якого позивач як лізингодавець передає відповідачу, як лізингоотримувачу, предмет лізингу квартиру [ADDRESS] загальною площею 36,1 кв.м. Згідно з актом прийому-передачі АТ «Полтава-банк» передав, а [PERSON] прийняв відповідно до договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 квартиру в [ADDRESS] . За домовленістю сторін загальна вартість предмету лізингу склала 589616 грн. Згідно з п. 3.1. договору передбачено, що лізингоодержувач за користування предметом лізингу протягом всього строку дії договору вносить платежі. Які включають в себе компенсацію вартості предмета лізингу, плату за користування предметом лізингу в розмірі 19,5 % річних від залишку невиплаченої компенсації вартості предмета лізингу, шляхом щомісячних внесків, строки сплати яких визначено в Додатку № 1 до договору. Підпунктом 7 пункту 5.1. договору фінансового лізингу його сторони передбачали право лізингодавця відмовитися від договору в односторонньому порядку у випадку порушення лізингоотримувачем строків сплати лізингових платежів, встановлених договором, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більш 30 календарних днів та в інших випадках, передбачених законом. Підпунктом 8 пункту 5.1. договору фінансового лізингу № 828, укладеного між сторонами по справі, передбачено, що лізингодавець має право відмовитися від договору в односторонньому порядку у випадку порушення лізингоодержувачем строків сплати платежів, встановлених підпунктами 12) та/або обов`язків, встановлених підпунктом 13) пункту 6.2. цього договору частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більше 30 календарних днів. Загальні правові та економічні засади фінансового лізингу визначає Закону України «Про фінансовий лізинг». Статтею 1\~Закону України\~«Про фінансовий\~лізинг» передбачено,\~що фінансовий\~лізинг -\~це вид\~цивільно-правових\~відносин,\~що виникають\~із договору\~фінансового лізингу.\~ За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Ч. 1 ст. 806 ЦК України в редакції станом на час спірних правовідносин, також передбачено, що за договором\~лізингу одна\~сторона (лізингодавець)\~передає або\~зобов`язується\~передати другій\~стороні (лізингоодержувачеві)\~у користування\~майно,\~що належить\~лізингодавцю на\~праві власності\~і було\~набуте ним\~без попередньої\~домовленості із\~лізингоодержувачем (прямий\~лізинг),\~або майно,\~спеціально придбане\~лізингодавцем у\~продавця (постачальника)\~відповідно до\~встановлених лізингоодержувачем\~специфікацій та\~умов (непрямий\~лізинг),\~на певний\~строк і\~за встановлену\~плату (лізингові\~платежі).\~ \~ До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин,\~пов`язаних\~з лізингом,\~застосовуються загальні\~положення про\~купівлю-продаж\~та положення\~про договір\~поставки,\~якщо інше\~не встановлено\~законом.\~ \~ Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Пунктом 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» в редакції на час спірних правовідносин, також передбачено, що лізингодавець має право відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом. Судом встановлено та не заперечується відповідачем, що станом на 03.06.2020 [PERSON] мав прострочену заборгованість зі сплати платежів за договором фінансового лізингу, у зв`язку з тим позивачем АТ «Полтава-банк» було надіслано [PERSON] претензію щодо погашення заборгованості, яка останнім була отримана 05.06.2020 (а.с. 24-25). Також встановлено, що станом на 20.11.2020 [PERSON] в порушення умов договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 допустив прострочку заборгованості більше ніж 30 днів на загальну суму 42274 грн 07 коп. Відповідно до письмового повідомлення від 23.11.2020 за № 005-006/3057, яке в цей же день було особисто отримане відповідачем [PERSON] , АТ «Полтава-банк» в порядку, визначеному п. 3,4., підпунктами 7, 9, 11 пункту 5.1., підпунктом 17 п. 6.2. договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 відмовився від договору фінансового лізингу. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що банк реалізував своє право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, що відповідає приписам ч. 2 ст. 7 та п. 3 ч. 1 ст.\~10 Закону України «Про фінансовий лізинг». Наслідками односторонньої відмови від двостороннього правочину є припинення зобов`язання (ч. 1 ст. 611 ЦК України). Підпунктом 11) п. 5.1. договору фінансового лізингу № 282 від 28.11.2016 передбачено право лізингодавця вимагати повернення предмету лізингу у разі невиконання чи просрочення виконання грошових зобов`язань лізингоодержувачем за договором. Як встановлено судом, незважаючи на припинення зобов`язання фінансового лізингу відповідач [PERSON] , як лізингоодержувач, не повернув позивачу предмет лізингу квартиру [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві власності. В силу норм ст. 10, 11 Закону України «Про фінансовий лізинг лізингоодержувач зобов`язаний був повернути предмет лізингу лізингоодержувачу в разі припинення зобов`язання. Аналогічні зобов`язанні передбачені сторонами в підпункті 11) п. 6.2. договору фінансового лізингу. Встановивши даній обставини, враховуючи, що відповідачем [PERSON] не виконані правові наслідки порушення ним зобов`язань з договором та не повернуто предмет лізингу лізингодавцеві, суд приходить до висновку, що порушене право позивача підлягає захистові. Необхідно вилучити у [PERSON] та повернути АТ «Полтава-банк» предмет лізингу квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 36,1 кв.м., а також виселити без надання іншого жилого приміщення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з квартири, яка знаходиться за адресою [ADDRESS] . Посилання представника відповідача на ту обставину, що банк не повідомляв [PERSON] та [PERSON] про необхідність звільнення предмету іпотеки до звернення до суду з позовом, не спростовують обґрунтованість позовних вимог до зазначених відповідачів. Як встановлено судом, згідно з договором фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 предмет лізингу квартира [ADDRESS] передана у строкове, платне користування лізингоодержувача, яким є [PERSON] (п. 11), при цьому договір укладено з письмової нотаріально посвідченої згоди дружини лізингоодержувача [PERSON] (а.с. 20 зворот). Проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] без згоди власника є таким, що вчинене без належних правових підстав, хоча останні і перебувають в родинних відносинах з відповідачем [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Норми ст. ст. 386, 391 ЦК України передбачають умови та порядок захисту права власності. Відповідно до ст. ст. 386, 391 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тому суд приходить до висновку, що позивач АТ «Полтава-банк», будучи власником квартири, правомірно порушив питання про виселення відповідачів. Порушене право позивача підлягає захистові, а позовні вимоги задоволенню в повному обсязі. При вирішенні зустрічних позовних вимог [PERSON] , суд виходить з такого. Як встановлено судом, укладений 28.11.2016 між позивачем АТ «Полтава-банк» та відповідачем [PERSON] договір фінансового лізингу № 828, було нотаріально посвідчено. Договір підписано сторонами, при цьому сторони в пункті 8.12. засвідчили, що зміст цього договору та зміст роз`яснених нотаріусом статей Цивільного кодексу України їм зрозумілий, вони однаково розуміють значення, умови правочину та його правові наслідки, питань, які б залишилися незрозумілими чи нез`ясованими, для них немає. Згідно із частинами першою - третьої, п`ятою статті 203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог частини першої статті 215\~ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Суд виходить з того, що договір фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 був підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору та які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Звертаючись до суду з зустрічним позовом за заявляючи позовні вимоги про визнання недійними підпунктів окремих пунктів укладеного договору, відповідач [PERSON] посилається на норми ст.18 закону України «Про захист прав споживачів». Згідно зі ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» несправедливими є, зокрема, умови договору про надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається (п. 6 ч. 3 ст. 18). Саме на зазначену норму посилається відповідач в поданому до суду зустрічному позові. Разом з тим, статтею 7 Закону України «Про фінансовий лізинг» передбачено, що лізингоодержувач (яким є відповідач [PERSON] ) має право відмовитися від договору лізингу в односторонньому порядку, письмово повідомивши про це лізингодавця, у разі якщо прострочення передачі предмета лізингу становить більше 30 днів, за умови, що договором лізингу не передбачено іншого строку. Отже, аналіз норм Закону України «Про фінансовий лізинг» дає підстави вважати, що право на односторонню відмову від договору фінансового лізингу має як лізингодавець (позивач по справі), так і лізингоодержувач (відповідач по справі). Оскільки таким правом наділені обидві сторони договору, такі умови не можуть вважатися несправедливими. При вирішенні зазначених вимог відповідача [PERSON] судом також враховується те, що право лізингодавця відмовитися від договору лізингу у випадках, передбачених договором лізингу або законом, передбачено пунктом 3 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про фінансовий лізинг», тобто, Законом, тому такі умови, додатково передбачені сторонами в договорі, не можуть бути оцінені судом як несправедливі. Судом не встановлено підстав для визнання недійними зазначених підпунктів 7, 8 пункту 5.1. договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 з тих підстав, що такі умови є несправедливими. Тому в цій частині зустрічні позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та не підлягають задоволенню. Посилання відповідача на те, що відмова від договору фінансового лізингу мала б бути нотаріально посвідчена є безпідставним. Вимоги до форми та змісту договору фінансового лізингу, закріплені у\~ст.\~6\~Закону України\~"Про\~фінансовий лізинг" в редакції Закону України від 16 грудня 1997 року № 723/97-ВР, з наступними змінами, в редакції на час спірних правовідносин, \~передбачають, що договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Разом з тим, як встановлено судом, сторони по справі під час укладення договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 посвідчили його нотаріально, що не суперечить вимогам Закону України «Про фінансовий лізинг». Як встановлено судом, сторони договору лізингу № 828 від 28.11.2016 під час його укладення в підпункті 7 пункту 5.1. передбачили право лізингодавця відмовитися від договору в односторонньому порядку у випадку порушення лізингоотримувачем строків сплати лізингових платежів, встановлених договором, якщо лізингоодержувач не сплатив лізинговий платіж частково або у повному обсязі та прострочення сплати становить більш 30 календарних днів та в інших випадках, передбачених законом. Зазначену умову договору сторони посвідчили нотаріально, дійшли згоди щодо наявності у лізингодавця відповідного права. Відповідно до\~ст. 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Одностороння відмова від договору в розумінні норм ст. ст. 653, 782, 806 ЦК України, ст. ст. 7, 10 Закону України «Про фінансовий лізинг» не потребує узгодження з іншою стороною та має наслідком припинення зобов`язання. Нормами чинного законодавства не встановлено обов`язку нотаріального посвідчення односторонньої відмови від договору фінансового лізингу. Тому суд не вбачає підстав для задоволення вимог [PERSON] про визнання недійсною відмови від договору фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016, вчинену АТ «Полтава-банк» на підставі повідомлення про відмову від договору фінансового лізингу № 828 за вих. № 005-005/3057 від 23.11.2020. Посилання відповідача на норми ст. 214 ЦК України не є коректними. Статтею 214 ЦК України передбачено, що особа, яка вчинила односторонній правочин, має право відмовитися від нього, якщо інше не встановлено законом. Якщо такою відмовою від правочину порушено права іншої особи, ці права підлягають захисту. Особи, які вчинили дво- або багатосторонній правочин, мають право за взаємною згодою сторін, а також у випадках, передбачених законом, відмовитися від нього, навіть і в тому разі, якщо його умови повністю ними виконані. Відмова від правочину вчиняється у такій самій формі, в якій було вчинено правочин. Правові наслідки відмови від правочину встановлюються законом або домовленістю сторін. У статті 214 ЦК України законодавець вирізняє відмову від одностороннього та дво- і багатостороннього правочину. Двосторонній правочин є договором, який породжує зобов`язання. У ст. 214 ЦК України йдеться про можливість відмови від двостороннього договору за взаємною згодою сторін. В даній справі взаємна згода сторін на відмову від договору відсутня, має місце відмова лізингодавця від договору з підстав, які визначені самим договором, тому така відмова не потребує нотаріального посвідчення, а норми ч. 2 ст. 214 ЦК України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Твердження відповідача про те, що в разі прийняття рішення про відмову в односторонньому порядку від договору фінансового лізингу, дане рішення повинно бути оформлено відповідним протоколом Правління Банку, яке в даному випадку відсутнє, не заслуговує на увагу, оскільки нормами законодавства не передбачено наявність відповідного протоколу Правління банку. Той факт, що відповідач [PERSON] після припинення зобов`язання за договором фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 продовжував сплачувати платежі, жодним чином не свідчить про продовження дії договору фінансового лізингу після 23.11.2020. Твердження відповідача про те, що в період часу з 26.11.2020 по 05.03.2021 банк приймав належне виконання відповідачем [PERSON] зобов`язань спростовується дослідженими в справі доказами. Зокрема, як встановлено судом, безпідставно внесені відповідачем [PERSON] грошові кошти після припинення зобов`язань за договором фінансового лізингу банком не були зараховані на погашення сплати за договором фінансового лізингу № 828 від 28.11.2016 та були акумульовані на окремому рахунку, про необхідність їх отримання відповідач повідомлявся, що ним не оспорюється. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи задоволення позовних вимог, відповідно до норм ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача АТ «Полтава-банк» підлягають стягненню понесені та документально підтверджені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2270 грн з кожного в рівних частках по 567,50 грн (2270 грн / 4). Понесені відповідачем [PERSON] судові витрати не підлягають йому відшкодуванню.

Outcome: approved