Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, згідно якої просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики від 12 листопада 2019 року в загальній сумі 1 200 дол.США; стягнути з відповідача [PERSON] на його користь витрати по сплаті судового збору. Свої вимоги позивач мотивував тим, 12 листопада 2019 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позивач передав відповідачу у власність грошові кошти в розмірі 1 200, 00 дол. США, а остання зобов`язалась повернути борг до 01 листопада 2020 року. Однак, у визначений в договорі строк відповідач грошові кошти не повернула. У зв`язку із невиконанням позичальником зобов`язання за договором позики добровільно, позивач вважає, що кошти підлягають стягненню в примусовому порядку, у зв`язку із чим і звернувся до суду. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 09 грудня 2020 року відкрито провадження у справі, справу визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справу, однак надав суду заяву, згідно якої просив суд розглянути справу без його участі та вказав, що позовні вимоги підтримує, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча належним чином повідомлялась про дату, час та місце розгляду справи, не надала до суду пояснень про причини неявки. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 280 Цивільного процесуального Кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причини або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд вважає за можливе розглянути справу без участі позивача та відповідача на підставі пояснень позивача та письмових матеріалів справи, оскільки відповідач повідомлялась належним чином про дату, час та місце слухання справи, вона не повідомила суд про причини неявки, нею не подано відзив, позивач не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Суд, приймаючи до увагу думку позивача [PERSON] , дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючі правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно розписки від 12 листопада 2019 року, відповідач [PERSON] , [INFO] , зобов`язалась повернути борг в сумі 1 200,00 дол. США [PERSON] , [INFO] , до 01 листопада 2020 року. Згідно частини 1 статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Положеннями частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до змісту частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Аналізуючи вказану норму чинного законодавства України, підтвердженням факту укладання договору позики між [PERSON] та [PERSON] є розписка від 12 листопада 2019 року, зі змісту якої вбачається, що остання дійсно отримала від позивача грошові кошти в зазначеному в ній розмірі, а саме 1 200,00 дол. США. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України №6-996цс17 від 13 грудня 2017 року. Згідно позиції, висловленої в постанові Верховного Суду у справі №367/135/16-ц від 05 вересня 2018 року, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин; розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та зазначення дати отримання коштів. Таким чином, між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання умов договору позики. За приписом статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 Цивільного кодексу Украйни встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] у встановлений у розписці строк, а саме до 01 листопада 2020 року, свої зобов`язання, передбачені умовами договору позики, не виконала. Докази на підтвердження виконання відповідачем своїх зобов`язань матеріали справи не містять. Також, вирішуючи питання щодо правомірності стягнення з боржника суми боргу в іноземній валюті, суд вважає за необхідне вказати на наступне. Згідно із частиною 1 статті 626 Цивільного кодексу України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У частині 1 статті 627 Цивільного кодексу України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною 1 статті 1046 Цивільного кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України , позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. Водночас, Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до вимог статті 192 Цивільного кодексу України, гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. За змістом статті 524 Цивільного кодексу України, грошовим визнається зобов`язання, виражене у грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Загальні положення виконання грошового зобов`язання закріплені у статті 533 Цивільного кодексу України, зокрема: грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях; якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом; використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У частині 3 статті 533 Цивільного кодексу України закріплено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Таким чином, правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, тим не менш, не виключає здійснення платежів в іноземній валюті, що передбачено статтею 193, частиною 4 статті 524 Цивільного кодексу України, Законом України від 16 квітня 1991 року N 959-XII "Про зовнішньоекономічну діяльність". Окрім того, чинним законодавством відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. За таких обставин, суд приходить до висновку, що укладення та виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Аналогічний висновок міститься в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц, в Постанові Великої Палати Верховного Суду від від 04 липня 2018 року по справі №761/12665/14-ц. Враховуючи зазначені вище положення чинного законодавства, встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] , у зв`язку із чим вони підлягають задоволенню в повному обсязі. Оскільки, статтею 141 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп., який було сплачено позивачем при подачі позову до суду.

Outcome: approved