Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], про стягнення двадцяти відсотків річних від простроченої суми за просрочку грошового зобов'язання. Мотивує свої вимоги тим, що апеляційним судом Миколаївської області від 15.02.2016 року було змінено рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24.11.2015 року та стягнуто з відповідача на його користь заборгованість в сумі 52 869.75 грн. та судовий збір в сумі 507.73 грн.. Оскільки вказане рішення суду не виконано просить суд стягнути з відповідача на свою користь просрочку платежу в розмірі 20% від суми боргу, за період з 15.02.2016 року по 01.09.2016 року, що складає 5 793.94 грн. та судові витрати. Сторони в судове засідання не з'явились. Представник позивача направив до суду заяву, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги та просить слухати справу без його участі. Відповідач [PERSON], причину неявки суду не повідомив, про день місце та час розгляду справи повідомлений вчасно шляхом розміщення оголошення в газеті «Рідне Прибужжя». Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Представник позивача не заперечує проти ухвалення заочного рішення про що зазначив в заяві. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України, в зв'язку з неявкою учасників процесу в судове засідання, фіксування за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи судом встановлено, що рішенням Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24.11.2015 року частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу, процентів за договором позики та моральної шкоди. В частині відшкодування моральної шкоди судом відмолено в задоволенні позову (а.с. 5-6). Рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15.02.2016 року, частково задоволено скаргу [PERSON], а рішення Южноукраїнського міського суду від 24.11.2015 року частково змінено та ухвалено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] - 52 869.75 грн. за договором позики, з яких: 38 119.75 грн. - сума боргу з урахуванням інфляції; 14 750.00 грн. - нараховані проценти. Крім того з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто судовий збір в розмірі 204.46грн. (а.с. 7-9). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 16.06.2016 року, касаційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 24.11.2015 року у не скасованій та незміненій при перегляді апеляційним судом частині та рішення апеляційного суду Миколаївської області від 15.02.2016 року, залишено без змін (а.с. 10-11). Згідно ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд вважає доведеним факт укладення між сторонами 08.07.2012 року, договору позики на суму 21 815.00 грн. зі сплатою 20% річних та суму боргу за договором позики встановлену рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 15.02.2016 року, в розмірі: 52 869.75 грн., з яких: 38 119.75 грн. - сума боргу з урахуванням інфляції; 14 750.00 грн. - нараховані проценти. Зазначенні рішення набрали законної сили. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Пункт 1) ч. 2 ст. 11 ЦК України однією з підстав виникнення зобов'язання встановлює договори та інші правочини. З матеріалів справи вбачається, що правовідносини сторін виникли на підставі договору позики. На виконання цього договору позивачем було передано 21 815.00 грн., які у подальшому були стягнені з відповідача. [PERSON] зобов'язання перед позикодавцем належним чином не виконав. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 "Про практику застосування судами законодавства, що виникають з кредитних правовідносин", наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК України, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. Згідно із ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов'язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, при розгляді зазначеної справи суд вважає правомірними посилання позивача щодо застосування до спірних правовідносин норми ст. 625 ЦК України. Договором позики встановлено відшкодування від простроченої суми боргу у розмірі 20% річних. Суд, дослідивши правильність проведення представлених позивачем розрахунків за період з 15.02.2016 року по 01.09.2016 року, кількістю 200 днів, що складає 5 793.94 грн., вважає їх доведеними та такими, що відповідають вимогам законодавства. Таким чином, оцінивши докази у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними матеріалами справі та такими, що підлягають задоволенню. Згідно до ст. 88 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача належать судові витрати, які складається з судового збору в сумі 551.20 грн. та витрат пов'язаних з опублікуванням в газеті «Рідне Прибужжя» оголошення про виклик відповідача в судове засідання, в сумі 70.00 грн., а всього 621.20 грн. (а.с. 2, 28).

Outcome: approved