Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що з 2007 року він з дружиною постійно проживає в житловому будинку, що за адресою: [ADDRESS] . Даний будинок належав [PERSON] , котрий в 1960 році виїхав на постійне місце проживання в Республіку Польща. В подальшому [PERSON] там і помер. Будь яких спадкоємців після смерті такого не має. Стверджує, що більше десяти років він відкрито безперервно добросовісно володіє і користується будинковолодінням в [ADDRESS] , постійно в ньому проживає із сім`єю, оплачує комунальні послуги і податки за користування землею, обробляє земельну ділянку відведену для обслуговування будинку, використовує господарські споруди. Отже, володіння будинком перейшло повністю на нього (позивача), але без будь-яких документів. З огляду на вищенаведене, просить суд визнати за ним (позивачем) право власності на будинковолодіння, що за адресою: [ADDRESS] , в порядку набувальної давності. В підготовче судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій просить суд справу розглянути у його відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує. Відповідач - представник Мостиської міської ради Львівської області у підготовче судове засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій позов визнає та просить суд розглянути справу без їх участі. Третя особа представник Мостиської державної нотаріальної контори, в підготовче судове засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій просив розгляд справи проводити у відсутності їх представника. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Мостиського району Львівської області у судове засідання не з`явився, однак подав заяву, в якій не заперечує проти позову та просить суд розглянути справу без його участі. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд вважає, що у відповідності до вимог ст.ст.200, 206 ЦПК України у справі можливо ухвалити рішення про задоволення позову при проведенні підготовчого засідання. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Судом встановлено, що спірний житловий будинок з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , належав [PERSON] . В подальшому [PERSON] виїхав на постійне місце проживання у Республіку Польща, де і помер, що стверджується матеріалами справи. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Статтею 319 Цивільного кодексу України передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії. які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний дотримуватися моральних засад суспільства. Відповідно по Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 7 лютого 2014 року при вирішенні спорів пов`язаних із набувальною давністю, суди повинні з`ясувати добросовісність володінні майном. Також зазначено, що володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у поведінці, прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Виходячи зі змісту ст. 334 ЦК України обставинами, які мають значення для справи, і які відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України повинен довести позивач, це законний об`єкт володіння, добросовісність володіння, відкритість володіння, давність володіння та його безперервність, тобто строк. Як вбачається із довідки від 26.02.2019 року, що видана виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області, позивач по справі [PERSON] , разом із сім`єю з 2007 року безперервно проживає без реєстрації за вищевказаною адресою. Слід зазначити те, що позивач [PERSON] , з часу вселення у спірний будинок оплачує комунальні послуги і податки за користування землею, обробляє земельну ділянку відведену для обслуговування будинку, використовує господарські споруди, тощо. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: актом обстеження будинку в [ADDRESS] від 26.02.2019року; довідкою, виданою виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області №244 від 26.02.2019 року; довідкою, виданою КП «Мостиське РБТІ» від 11.01.2019р. про інвентаризаційну вартість будинковолодіння, що за адресою: [ADDRESS] ; копією паспорта позивача [PERSON] ; копією технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , виданого на позивача [PERSON] , іншими матеріалами справи. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, оспорювання. Відповідно до п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено визнання права. Згідно ч. 1ст. 317 ЦПК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1ст. 321 ЦПК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності зі ст.344 Цивільного кодексу України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. При вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: -володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; -володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; -володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнішнім володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК) (п.9 Постанови). Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на наведені положення закону та враховуючи встановлені судом обставини справи про те, що позивач [PERSON] добросовісно заволодів спірним житловим будинком [ADDRESS] , використовує такий відкрито та за призначенням, користується таким понад 14 років (більше 10 років) та продовжує відкрито, безперервно володіти таким по день розгляду справи, беручи до уваги те, що за період його тривалого проживання у будинку ніхто не ставив питання щодо неправомірності його проживання та користування ним, відповідач не заперечує щодо позову, обставин, які б вказували, що окрім позивача [PERSON] на дане майно претендують інші особи, в суді не встановлено, тому суд вважає, що визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону та не порушує права свободи чи інтереси інших осіб, а тому є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі. Окрім цього, враховуючи думку позивача [PERSON] , суд вважає, що понесені таким судові витрати зі сплати судового збору залишити за ним.

Outcome: approved