Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів про усунення перешкод у користуванні квартирою [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтувала тим, що 25.11.2016 року вона за договором купівлі-продажу придбала зазначену квартиру, в якій по теперішній час продовжують бути зареєстрованими відповідачі. Фактично [PERSON] з 2012 року не проживають в спірній квартирі. Під час укладення угоди купівлі-продажу відповідач [PERSON] обіцяла того ж дня звернутися до компетентного органу щодо зняття з реєстраційного обліку, але не зробила цього. Про те, що в квартирі зареєстрована ще й [PERSON], вона взагалі дізналася випадково під час повірки приладу обліку води в квартирі. Просить усунути перешкоди в користуванні належною їй квартирою шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою. Позивач [PERSON] до суду не з'явилася, надала заяву з проханням розгляд справи проводити за її відсутності, на задоволенні позову наполягала. Проти ухвалення у справі заочного рішення не заперечувала. Третя особа [PERSON] також не прибув до суду, надав заяву про підтримання вимог позивача та розгляд справи без його участі. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не прибули, повідомлялися про місце, дату та час судового розгляду у визначений цивільним процесуальним законодавством спосіб, заяв про розгляд справи за їх відсутності не надали та про причини неявки суд не повідомили. Згідно зі ст. 224 ЦПК України в разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на викладене, суд зі згоди позивача вирішує справу на підставі наявних у справі доказів у відповідності до ст. 224-226 ЦПК України. Відповідно до положень ч. 2?ст. 197 ЦПК України,?у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на такі встановлені в судовому засіданні обставини та відповідні ним норми діючого законодавства. Судом достовірно встановлено, що квартира [ADDRESS] належить позивачеві [PERSON] на праві приватної власності, підставою виникнення вказаного права приватної власності є договір купівлі-продажу від 25.11.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 7-8). За відомостями виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 12.12.2016 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO] (а.с. 11). З акту № 548 від 15.12.2016 року, складеного координаційним комітетом органів самоорганізації населення м. Мирнограда, вбачається, що [PERSON] і [PERSON] фактично з 2012 року і по т.ч. не проживають у спірній квартирі (а.с. 12). Відповідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України у поєднанні з положеннями ст. 150 ЖК України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у здійсненні права власності в формі пред'явлення вимоги про визнання осіб такими, що стратили право на користування жилим приміщенням. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] фактично не мешкають в квартирі позивача, договірних відносин щодо винаймання житла між ними немає, дій щодо добровільного зняття з реєстрації відповідачі не здійснюють, суд вважає їх реєстрацію в квартирі такою, що створює перешкоди у реалізації позивачем [PERSON] права власності щодо свого майна, тому відповідачів належить визнати такими, які втратили право користування квартирою. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягають солідарному стягненню на користь позивача понесені останньою судові витрати в сумі 551 гривня 20 копійок. На підставі наведеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України, ст. 150 ЖК України, ст.ст. 60, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд

Outcome: approved