Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , треті особи: Дарницький районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, Головне територіальне управління юстиції у місті Києві, про визнання батьківства та внесення змін до актового запису про народження дитини. Мотивуючи свої вимоги тим, що влітку 2014 року вона познайомилась з [PERSON] громадянином Турецької Республіки, з яким тривалий час підтримувала інтимні стосунки й [INFO], не перебуваючи з ним у шлюбі, у м. Києві вона народила сина - [PERSON] , [INFO] , відомості про народження якого внесено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері дитини, біологічним батьком якої є [PERSON] , з яким вона підтримувала інтимні стосунки. Й після народження дитини [PERSON] визнав його сином, допомагав, піклувався, проте останім часом він почав ігнорувати свій батьківський обов`язок: перестав навідувати сина, допомагати матеріально, повністю самоусунувся від обов`язку батька до дитини й виявив бажання зробити генетичну експертизу щодо його батьківства по відношенню до її сина, проте ухилявся від її проведення, задля чого знаходив різні приводи для уникнення від її проведення, зважаючи на таку поведінку відповідача, це стало підставою для звернення до суду з цим позовом. В судовому засіданні представник позивачка [PERSON] , діюча на підставі довіреності та договору про надання правової допомоги від 31 березня 2018 року (а.с.62-65), позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити: визнати [PERSON] батьком [PERSON] , [INFO] , та внести зміни до актового запису № 197 від 19 січня 2017 року про народження дитини: виключити відомості про особу [PERSON] як батька [PERSON] , його батьком записати - [PERSON] , [INFO] , громадянин Турецької Республіки, змінивши прізвище дитини - [PERSON] з « [PERSON] » на « [PERSON] », по-батькові та ім`я дитини - залишити без змін. Представник відповідача [PERSON] після проведеної судово-білогічної (судово-генетичної) експертизи, призначеної ухвалою Дарницького районного суду м. Києжва від 26 лютого 2019 року (а.с. 112 - 113), та її висновку від 25 травня 2019 року (121 - 124, 125 - 131), позовні вимоги визнав та просив їх задовольнити, надавши відзив на позов, водночас заперечив щодо розподілу судових витрат. Уразі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Третя особа в судове засідання повторно не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розмішеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Звернулась до суді із заявою про розгляд справи за відсутності її представника. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). За таких підстав суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності третьої особи, на підставі доказів, наявних у матеріалах справи, та за погодженням сторін. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що влітку 2014 року позивачка познайомилась з [PERSON] , з яким тривалий час підтримувала інтимні стосунки й [INFO], не перебуваючи з ним у шлюбі, у м. Києві народила сина - [PERSON] , [INFO] , відомості про народження якого внесено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері дитини (а.с. 12), біологічним батьком якої є [PERSON] , з яким вона підтримувала інтимні стосунки. Після народження дитини [PERSON] визнав новонародженого своїм сином, допомагав, піклувався, проте останім часом почав ігнорувати свій батьківський обов`язок: перестав навідувати сина, допомагати матеріально, повністю самоусунувся від обов`язку батька до дитини й виявив бажання зробити генетичну експертизу щодо його батьківства по відношенню до сина позивачки, проте ухилявся від її проведення, знаходив різні підстави для уникнення її проведення, зважаючи на таку поведінку відповідача, це стало підставою для звернення позивачем до суду з цим позовом. Згідно актового запису № 197 від 19 січня 2017 року про народження [PERSON] , [INFO] , здійсненого Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві, його батьками записані: батько - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] , відомості про народження якого внесено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України - за вказівкою матері дитини (а.с.12). При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою (ч. 1 ст. 135 СК України). Спосіб законодавчого вирішення питання позашлюбного батьківства визначений ст. 128 СК України та є засобом охорони материнства і дитинства. Відповідно до ст.52 Конституції України діти рівні у свої правах незалежно від того, народжені вони у шлюбі чи поза ним. Відповідно до ст. 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до Цивільного процесуального кодексу України. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства може бути пред`явлений особою, яка вважає себе батьком дитини. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. В судовому засіданні відповідач визнав факт наявного кровного споріднення між ним й малолітнітнім [PERSON] за наслідком проведеної судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи, призначеної ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року (а.с. 112 - 113), та її висновку від 25 травня 2019 року (121 - 124, 125 - 131). Так, відповідно до висновку від 25 травня 2019 року судово-біологічної (судово-генетичної) експертизи (121 - 124, 125 - 131), призначеної ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 26 лютого 2019 року (а.с. 112 - 113),вбачається, що вірогідність батьківства [PERSON] до дитини [PERSON] , [INFO] , складає 99, 99%. Якщо мати та батько дитини, відповідно до п.3 ч.2 ст.125 СК України, не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України (ч.2 ст. 128 СК України). Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі будь-яких доказів про це. Висновки експертизи, у тому числі судово-генетичної, необхідно оцінювати з урахуванням положень ЦПК України про докази, згідно з якою жоден доказ не має для суду наперед установленого значення, він оцінює докази в їх сукупності, а результати оцінки відображає в рішенні з наведенням мотивів їх прийняття чи відхилення. Таким чином, судом встановлено, що [PERSON] являється біологічним батьком малолітнього [PERSON] , [INFO] . Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Інші доводи сторін, які наведені у позові та відзиві до нього не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 704 грн. 80 коп., а також понесені витрати на проведення експертного дослідження - 7 614 грн. 00 коп., які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Водночас, позивачем ставиться вимога про відшкодування, як понесених ним витрат на правову допомогу, так й таких, які будуть понесені за наслідками розгляду справи в сумі 13 000 грн. 00 коп., яка підлягає частковому задоволенні, зважаючи на положення ч.4 ст. 137 ЦПК України, а саме - рівень складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (наданих послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт , ціною позову та (або) значенням справи для сторонни, яка підлягає відшкодуванню в сумі 4 000 грн. 00 коп., оскільки зазначені позивачем витрати на правову допомогу - 13 000 грн. 00 коп., тобто ті, що будуть ним понесені за наслідками розгляду справи, зважаючи на рівень складеності справи, є значно завищеними. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави (ч.1 ст. 137 ЦПК України). Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.4 ст. 137 ЦПК України). За результатами розгляду справи, відповідно до п. 2 ч.2 ст. 137 ЦПК України, витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат, серед іншого - розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч.3 ст. 137 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, з урахуванням Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», ст.ст. 135, 125, 126, 128, 136 Сімейного кодексу України та,

Outcome: approved