Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Ужгородського міськрайнного суду з позовом до ТзОВ «Агровиробничоторгова фірма «Гроно Л.Т.Д.» третя особа, яка не заявляє самостійних вимог Районний відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції про визнання права власності і зняття арешту з майна. Позовні вимоги мотивує тим, що 1 грудня 2009 року ТзОВ «Агровиробничоторгова фірма «Гроно Л.Т.Д.» було видано [PERSON], ордер № 8 на оренду житлового приміщення, а саме двокімнатної квартири [ADDRESS]. З цього дня позивач там зареєстрований і проживаю по день звернення до суду. На підставі взаємної домовленості між ними протягом 2011-2012 років позивач виплатив власнику квартири - ТзОВ «Агровиробничоторгова фірма «Гроно Л.Т.Д.» вартість цієї квартири в сумі 65 000 ( шістдесят п'ять тисяч гривень), яка була визначена відповідно до акту - оцінки житла і на підставі акту приймання - передачі від 17 квітня 2012 року позивач прийняв житлову квартиру, площею 45, 8 кв. м., розташовану в будинку № 2 в с. Худльово Ужгородського району Закарпатської області. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 7 березня 2014 року було визнано за [PERSON], право власності на вказану вище жилу двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 45, 8 кв. м. З огляду на вищенаведене позивач вважає себе законним власником зазначеної квартири. Після набуття рішенням суду законної сили позивач звернувся до Державної реєстраційної служби України із заявою про державну реєстрацію права власності . Однак, 18 квітня 2014 року отримав відмову з посиланням на те, що на майно ТзОВ «Агровиробничоторгова фірма «Гроно Л.Т.Д.» накладено арешт, а заява позивача про реєстрацію права власності була подана вже після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо майна відповідача по справі. На підставі вищенаведеного позивач просить визнати за [PERSON], право власності на квартиру [ADDRESS], загальною площею 45, 8 кв. м. та зняти арешт з майна - житлової квартири квартиру [ADDRESS], загальною площею 45, 8 кв. м. 25.06.2014 р. позивач звернувся до суду з клопотанням про заміну належного відповідача. Так згідно даного клопотання позивач просить замінити відповідача - ТзОВ «Агровиробничоторгова фірма «Гроно Л.Т.Д.» на Районний відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, а ТзОВ «Агровиробничоторгова фірма «Гроно Л.Т.Д.» як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Ухвалою суду від 15 липня 2014 року було замінено відповідача - ТзОВ «Агровиробничоторгова фірма «Гроно Л.Т.Д.» на належного відповідача - Районний відділ державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, а ТзОВ «Агровиробничоторгова фірма «Гроно Л.Т.Д.» залучено, як третю особу, що не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору. Представник позивач за договором про надання правової допомоги - [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без участі позивача, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідача - Районного відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку ст.76 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ТзОВ «Агровиробничоторгова фірма «Гроно Л.Т.Д.» в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку ст.76 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило, тому суд згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Частина 3 статті 10 ЦПК України передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Так, з матеріалів справи вбачається, що 1 грудня 2009 року ТзОВ «Агровиробничоторгова фірма «Гроно Л.Т.Д.» було видано [PERSON], ордер № 8 на оренду житлового приміщення, а саме двокімнатної квартири [ADDRESS]. Згідно домовленості між позивачем та ТзОВ «Агровиробничоторгова фірма «Гроно Л.Т.Д.» протягом 2011-2012 років позивач виплатив власнику квартири - ТзОВ «Агровиробничоторгова фірма «Гроно Л.Т.Д.» вартість цієї квартири в сумі 65 000 ( шістдесят п'ять тисяч гривень), яка була визначена відповідно до акту - оцінки житла і на підставі акту приймання - передачі від 17 квітня 2012 року позивач прийняв житлову квартиру, площею 45, 8 кв. м., розташовану в будинку № 2 в с. Худльово Ужгородського району Закарпатської області. Відповідно рішення Ужгородського міськрайонного суду від 7 березня 2014 року було визнано за [PERSON], право власності на вказану вище жилу двокімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 45, 8 кв. м. Відповідно рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно за №12550336 від 18 квітня 2014 року позивач отримав відмову у державній реєстрації на нерухоме майно з посиланням на те, що на майно ТзОВ «Агровиробничоторгова фірма «Гроно Л.Т.Д.» накладено арешт, а заява позивача про реєстрацію права власності була подана вже після державної реєстрації обтяжень, встановлених щодо майна ТзОВ «Агровиробничоторгова фірма «Гроно Л.Т.Д.» по справі. Окрім цього з матеріалів справи вбачається, що постановою РВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції від 19.02.2013 р. накладено арешт на майно боржника - ТзОВ «Агровиробничоторгова фірма «Гроно Л.Т.Д.» та оголошено заборону на його відчуження. Згідно постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, все майно, що належить ТзОВ «Агровиробничоторгова фірма «Гроно Л.Т.Д.» перебуває під арештом накладеним РВ ДВС Ужгородського міськрайонного управління юстиції на підставі відкритого виконавчого проваджень, а саме про стягнення з ТзОВ «Агровиробничоторгова фірма «Гроно Л.Т.Д.» на користь управління ПФУ в Ужгородському районі заборгованість в сумі 1 905,26 грн., відповідно до виконавчого листа № 2а-0770/2219/12 виданого 10.12.2012 р. Закарпатським окружним адміністративним судом. Відповідно до абзацу 3 пункту 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідно до ст. 391 ЦК України особа має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 Цивільного кодексу України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст.. 321 ЦК України). Аналогічна норма закріплена у ст. 41 Конституції України, за змістом якої кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності та право приватної власності є непорушним. За нормами ст. 391 Цивільного кодексу власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 321 даного кодексу встановлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на майно і про звільнення майна з-під арешту. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. За змістом ч.5 ст.60 Закону України «Про виконавче провадження» у випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 26.12.2003 року "Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження", вимоги осіб щодо належності їм, а не боржнику майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред'явлення ними позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. Таким чином, враховуючи вищенаведене, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до переконання, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення в повному обсязі.

Outcome: approved