Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, посилаючись на те, що з відповідачем перебуває в зареєстрованому шлюбі. Сторони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] , який проживає з позивачем. Причиною розірвання шлюбу є різні погляди на сімейні цінності та взаємні обов`язки, конфлікти. Шлюб носить формальний характер, проживають окремо, шлюбно-сімейні відносини припиненні, примирення неможливе. 20.08.2019 р. ухвалою Деснянського районного суду м. Києва відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. 22.10.2019 від позивача до суду надійшла уточнена позовна заява, згідно з якою просить розірвати шлюб, посилаючись на обставини, викладені в первісній редакції позову, та визначити місце проживання сина з нею. Зазначену вимогу позову мотивує тим, що наразі син проживає з нею, позивачем створені належні умови для проживання, навчання та розвитку дитини. 22.10.2019 до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору - Службу у справах дітей Деснянської РДА в м. Києві. 10.12.2019 р. зі сторони третьої особи надійшов висновок щодо визначення місця проживання малолітньої дитини. Позивач та її представник в судовому засіданні вимоги позову підтримали в повному обсязі та просили про його задоволення. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка про день та час розгляду справи. При цьому під час судового розгляду вимоги позову визнав в повному обсязі, не заперечував щодо розірвання шлюбу та визначення місця проживання сина з позивачем. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчить розписка про день та час розгляду справи. Враховуючи визнання відповідачем позовних вимог, в порядку ч. 3 ст. 200 та ст. 206 ЦПК України, суд прийшов до висновку про ухвалення рішення за результатами підготовчого провадження. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд приходить до наступного. Встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 17 липня 2014 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Дніпровського районного управління юстиції у м. Києві, а/з № 1153. Сторони мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження останнього. [PERSON] проживає з матір`ю, позивачем по справі, що підтверджується матеріалами справи та визнавалось відповідачем. Подружнє життя не склалось, причиною розірвання шлюбних відносин стало те, що шлюбно-сімейні стосунки сторони не підтримують, спільне господарство не ведуть, при цьому зберегти сім`ю та відновити свої стосунки сторони не бажають. Згідно ст. ст. 21 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Так, відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається (ч.1 ст.24 СК України). Ч.ч. 3, 4 ст.56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім`я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім`ї призведе до порушення інтересів сторін та їх дитини, тому є наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Щодо вимог позову про визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне. В п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 16 від 12 червня 1998 року "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України " вказано, що при розгляді вимог про визначення порядку участі у вихованні дітей і спілкуванні з ними того з батьків, який проживає окремо від них, порядку спілкування діда й баби з онуками, якщо батьки не підкоряються рішенню органів опіки і піклування з цих питань, спорів між батьками про місце проживання дітей, вимог про відібрання батьками дітей в інших осіб, про позбавлення або поновлення батьківських прав та інших спорів, пов`язаних із вихованням дітей, обов`язковими є наявність письмового висновку органів опіки та піклування та їхня участь у судовому засіданні. Згідно з Висновком №102/03/37-9933 від 09.12.2019 р., Деснянська РДА в м. Києві вважає за доцільне визначити місце проживання дитини - [PERSON] , разом з матір`ю, [PERSON] . Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов`язків щодо дитини. Стаття 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Пунктами 1,2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно з ст. 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. У відповідності до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Разом з тим, Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судом встановлено, що позивач має постійне місце роботи, отримує стабільний дохід та має постійне місце проживання. Зокрема, вбачається, що відповідач звернувся до Служби у справах дітей та сім`ї Деснянської РДА в м. Києві з письмовими поясненнями, згідно з якими не заперечував щодо визначення місця проживання дитини з позивачем. Крім вказаного, відповідач впродовж судового розгляду визнав вимоги позову в повному обсязі. Враховуючи вказане, та на підставі наведених правових норм, суд приходить до висновку про задоволення вимог позову та визначення місця проживання [PERSON] , [INFO]. разом з матір`ю, [PERSON] . На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved