Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом провиділення в натурі частки із спільної часткової власності. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 10.01.2017 під головуванням судді [PERSON] відкрито провадження по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про виділення в натурі частки із спільної часткової власності. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 18 січня 2018 року, вищезазначена справа за єдиним унікальним номером 754/75/17-ц передана судді Бабко В.В. у зв`язку з звільненням судді [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 19.01.2018 під головуванням судді Бабко В.В. справу за єдиним унікальним номером 754/75/17-ц прийнято до розгляду. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 09.07.018 призначено будівельно-технічну експертизу. 27.12.2018 року до суду надійшов висновок експерта № СЕ-1202-1-1018.18. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 29.12.2018 відновлення провадження по цивільній справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про виділення в натурі частки із спільної часткової власності. 17.04.2019 позивач подала до суду уточнення позовних вимог, які прийняти до розгляду судом. З позовної заяви та уточнень до неї вбачається, що позивачу та відповідачу належить на праві власності в рівних долях кімнати [ADDRESS] та [ADDRESS] . Вказана квартира є комунальною і складається з 7 окремих кімнат, інші 5 кімнат є окремими житловими одиницями, тому інтереси їх власників ніяким чином не стосуються цього позову. Кімнати [ADDRESS] та [ADDRESS] також відокремлені одна від одної, мають окремі виходи до коридору загального користування, і тому є окремими житловими одиницями, які можна виділити в натурі. Між сторонами вже мав місце судовий спір щодо поділу спірних кімнат і було укладено мирову угоду, за якою визначено порядок користування, а саме виділено у користування позивачу кімнату [ADDRESS] - площею 11,9м.кв., а відповідачу - кімнату [ADDRESS] - площею 18,1м.кв. Позивач бажає припинити спільне часткове володіння цими кімнатами, виділити свою кімнату в натурі та стати одноособовим власником кімнати [ADDRESS] . Також, позивач бажає отримати від відповідача грошову компенсацію за недоотриману площу в результаті поділу майна в натурі, так як відповідачу залишиться у особисту власність кімната на 7м.кв. більша ніж та, що відійде позивачу. У зв`язку з викладеним позивач просить суд виділити майно, що перебуває в спільній частковій власності, в натурі, а саме: виділити мені [PERSON] у власність кімнату номер [ADDRESS] , площею, 11,9м.кв., що становить 13/100 частини квартири [ADDRESS] , а [PERSON] виділити у власність кімнату [ADDRESS] площею 18,1м.кв., що становить 19/100 частини квартири [ADDRESS] ; стягнути грошову компенсацію в розмірі 56445,00грн (п`ятдесят шість тисяч чотириста сорок п`ять гривень), в якості компенсації за житлову площу 3,1м.кв., яку я недоотримала у власність внаслідок виділення майна в натурі. 26.04.2019 від відповідача надійшов до суду відзив відповідно до якого зазначив, що позовні вимоги є безпідставними, обставини які викладені в позові не відповідають дійсності, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Предметом спору є кімната [ADDRESS] площею 18,1кв.м. та кімната [ADDRESS] площею 11,9кв.м. в квартирі [ADDRESS] . Вказані кімнати належать сторонам на праві спільної часткової власності. Кімнати знаходяться в загальній квартирі, де власниками інших 5-ті кімнат є сторонні особи. Спірні кімнати в квартирі [ADDRESS] належали на праві спільної часткової власності матері відповідача [PERSON] та позивачу по справі на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 8 січня 2008 року відділом приватизації Деснянської районної у м. Києві держадміністрації на підставі розпорядження Деснянської районної державної адміністрації в м. Києві № 16 від 8 січня 2008 року. Згідно свідоцтва про право власності на житло, [PERSON] та [PERSON] належало на праві спільної часткової власності кімната [ADDRESS], що становила 19/100 долі та кімната [ADDRESS], що становило 13/100 долі всієї квартири. У вказаній квартирі з 2006 року були зареєстровані мати відповідача [PERSON] та позивач по справі, фактично в квартирі проживали мати відповідача, відповідач, позивачка та їх дочка - [PERSON] . Ухвалою суду по справі № 754/6848/16-ц від 22 листопада 2016 року між сторонами була затверджена мирова угода, згідно якої Сторони встановлюють наступний порядок користування квартирою де їм належить на праві спільної сумісної власності по 19/200 та 13/200 частин, а саме кімната [ADDRESS] та кімната [ADDRESS] , де: за [PERSON] відповідач [PERSON] визнає право на користування кімнатою [ADDRESS] , площею 11,9кв.м.; за [PERSON] позивачка [PERSON] визнає право на користування кімнатою [ADDRESS], площею 18,1кв.м. Сторони не мають один до одного претензій з приводу встановленого порядку користування та зобов`язуються не чинити перешкоди один одному. Умови мирової угоди сторонами виконуються. Таким чином, проаналізувавши усі обставини, на які позивач посилалась, як на підставу своїх вимог і заперечень, та оцінюючи надані докази в їх сукупності, враховуючи, що спірна квартира не підлягає поділу в натурі, оскільки не передбачає варіанти виділення сторонам ізольованих приміщень, не може використовуватись як окремі квартири та неможливо переобладнати цю квартиру в такі квартири. Також, зазначено, відповідач є пенсіонером, страждає на хронічні захворювання та утримує маленьку пенсію. У відповідача на утриманні знаходиться хвора мати, крім того значна сума з пенсії йде на сплату за комунальні послуг, що не дасть можливості сплатити компенсацію, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. 19.08.2019 до суду надійшла відповідь на відзив від позивача відповідно до якої позивач зазначив, що відповідно до висновку експерта № СЕ-1202-1-1018.18 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи виділити позивачці в натурі кім. [ADDRESS], площею 11,9кв.м. в квартирі [ADDRESS] технічно можливо. Оскільки при поділі (виділі) позивач отримує частину нерухомого майна, а саме кімнату меншої площі, яка зменшує розмір її частки, позивач просила суд стягнути з відповідача грошову компенсацію в розмірі вартості 3,1кв.м. Так як для розрахунку грошової компенсації, яка складатиме різницю між вартістю виділеної в натурі кімнати [ADDRESS] та вартістю 1/2 частини у праві власності кімнат [ADDRESS] та [ADDRESS] необхідні спеціальні знання, це питання було поставлено на вирішення судової будівельно-технічної експертизи. Відповідно до Висновку експерта № СЕ-1202-1-1018.18 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи розмір грошової компенсації, визначений як різниця між вартістю виділеної в натурі кімнати [ADDRESS] та вартістю 1/2 частини у праві власності кімнат [ADDRESS] та [ADDRESS] складатиме 56 445,00грн (п`ятдесят шість тисяч чотириста сорок п`ять гривень). Саме тому після ознайомленням з Висновком експерта № СЕ-1202-1-1018.18 за результатами проведення судової будівельно-технічної експертизи позивачем було уточнено саме розмір грошової компенсації. У зв`язку з вищезазначеним та враховуючи, що виділити позивачу в натурі кімнату [ADDRESS] , площею 11,9кв.м. в квартирі [ADDRESS] технічно можливо, при цьому з відхиленням від розміру частки, позивач має право на грошову компенсацію у розмірі який вказаний у Висновку експерта. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 16.01.2020 було зупинено провадження по справі до закінчення перегляду в касаційному порядку Великою Палатою Верховного суду справи № 521/2993/13-ц у відповідності до п.10 ч.1 ст.252 ЦПК України. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 27.05.2020 відновлено провадження у справі та призначено судове засідання. Представники позивача Вовк А.В. та Варги О.М. в судових засіданнях підтримали уточнені позовні вимоги та просили їх задовольнити в повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. До суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача та представників позивача, позовні вимоги підтримують та просять задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судових засіданнях заперечувала проти позовних вимог, просила суд відмовити в позовних вимогах. До суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача та представника відповідача, просили суд відмовити в повному обсязі. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, а неявка учасників справи не перешкоджає розгляду цивільної справи, суд розглядає позовну заяву без участі учасників справи та вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Відповідно до ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Стаття 263 ЦПК України, регламентує, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 08.01.2018 Відділу приватизації Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації квартира [ADDRESS] , а саме кімната [ADDRESS] , яка складає 19/100 частини квартири та кімната [ADDRESS] , яка складає 13/100 частини квартири, належить на праві приватної спільної власності [PERSON] та [PERSON] в рівних долях. 29.05.2015 між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування нерухомого майна, зареєстрованого в реєстрі за № 786. Згідно договору дарування нерухомого майна від 29.05.2015 [PERSON] передала безоплатно у власність [PERSON] 19/200 часток в квартирі [ADDRESS] та 13/200 часток в квартирі [ADDRESS] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 22.11.2016 у справі №754/6848/16-ц затверджено мирову угоду, укладену між позивачем [PERSON] , з однієї сторони, та представником відповідача [PERSON] , з другої сторони, по якій: Сторони встановлюють наступний порядок користування квартирою [ADDRESS] , де їм належить на праві спільної сумісної власності по 19/200 та 13/200 частин, а саме кімната [ADDRESS] та кімната [ADDRESS], де: - за [PERSON] відповідач [PERSON] визнає право на користування кімнатою [ADDRESS] , площею 11,9кв.м.; - за [PERSON] позивачка [PERSON] визнає право на користування кімнатою [ADDRESS], площею 18,1кв.м. Судом установлено, що сторони виконують Ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 22.11.2016, користуються лише виділеними кімнатами, а саме: [PERSON] кімнатою [ADDRESS] , [PERSON] кімнатою [ADDRESS] . Відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу, Серії [NUMBER] , сторони - [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюбні стосунки 26 червня 2007 року. На сьогодні позивачка [PERSON] ставить питання щодо розпорядження та володіння своєю власністю у спільній частковій з відповідачем [PERSON] власності, а ні тільки користування, тому звернулася до суду зі зазначеним позовом та погоджується на виплату їй матеріальної компенсації відповідно до висновку експерта за результатами проведеної судової будівельно-технічної експертизи. Згідно із ч. 1, ч. 2ст. 355 ЦК України передбачено, що майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності, при цьому, майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Відповідно до ч.1, 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Відповідно до висновку експерта № СЕ-1202-1-1018.18 від 13.12.2018, зазначено, що досліджувані приміщення [ADDRESS] і [ADDRESS] розташовані у тильній кутовій частині квартири [ADDRESS] , суміжно одна одної, тобто мають спільну стіну, при цьому вхід до кожної з кімнат [ADDRESS] і [ADDRESS] окремий. Враховуючи вимоги нормативно-правових актів у галузі будівництва, фактичний порядок користування приміщеннями [ADDRESS] і [ADDRESS], ухвалу Деснянського районного суду міста Києва від 22.11.2016 експерт встановив, що виділити Позивачці в натурі кім. [ADDRESS], площею 11,9кв.м. в квартирі [ADDRESS] технічно можливо, при цьому площа приміщення [ADDRESS] запропонованого до виділу [PERSON] менша на 3,10 метрів квадратних ніж належить їй у відповідності з часткою. Відповідачу запропоновано до виділу кімнату [ADDRESS] площею 18,10 метрів квадратних в квартирі [ADDRESS] . Розмір грошової компенсації, визначений як різницю між вартістю виділеної в натурі кімнати [ADDRESS] та вартість 1/2частини у праві власності кімнати [ADDRESS] та [ADDRESS] , складатиме 2037дол.США, що еквівалентно (або) 56 455грн (п`ятдесят шість тисяч чотириста сорок п`ять грн. 00 коп.). Суд вважає, що висновок експерта № СЕ-1202-1-1018.18 від 13.12.2018 не суперечить матеріалам справи і не викликає сумніви в його правильності, а тому не порушує інтереси сторін. Згідно із ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Присудження судом грошової компенсації одному із співвласника замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на квартиру, допускається лише за наявності згоди цієї особи на таке присудження, крім випадків, передбачених ст. 365 ЦК України. Згідно із статті 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Відповідно до цієї норми, зокрема пункту 4 частини першої статті 365 ЦК України, право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено, але за умови, що така шкода не буде істотною. З аналізу вищезазначених правових норм слідує, що кожен учасник права спільної сумісної чи часткової власності має суб`єктивне цивільне право на виділ своєї частки. Юридичне значення виділу полягає в тому, що учасник отримує у натурі певне майно, яке відповідає його частці, а у разі неможливості - компенсацію за нього, у власність. При цьому право спільної власності щодо суб`єкта, який виділив свою частку у натурі, припиняється. Якщо з учасників спільної часткової власності після здійснення виділу залишився тільки один суб`єкт, природно, що право спільної власності припиняється взагалі. Також системний аналіз правових норм статей 183, 358, 364 ЦК України дає підстави для висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Якщо виділ (поділ) технічно можливий, але з відхиленням від розміру ідеальних часток співвласників, то з урахуванням конкретних обставин поділ (виділ) може бути проведений зі зміною ідеальних часток і присудженням грошової компенсації співвласнику, частка якого зменшилась. Згідно правової позиції, викладеної в Постанові Верховного Суду України від 13 січня 2016 року в справі №6-2925цс15, з врахуванням закріплених в п. 6 ст. 3 ЦК України засад справедливості, добросовісності та розумності, що спонукають суд до врахування при вирішенні спору інтересів обох сторін, при розгляді справ, у яких заявляються вимоги одного зі співвласників про припинення його права на частку у спільному майні шляхом отримання від інших співвласників грошової компенсації вартості його частки, виділ якої є неможливим, суди мають встановити наступне: чи дійсно є неможливим виділ належної позивачу частки в натурі або чи не допускається такий виділ згідно із законом; чи користуються спільним майном інші співвласники - відповідачі по справі; чи сплачується іншими співвласниками, які володіють та користуються майном, матеріальна компенсація позивачу за таке володіння та користування відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України; чи спроможні інші співвласники виплатити позивачу компенсацію в рахунок визнання за ними права власності на спільне майно та чи не становитиме це для них надмірний тягар. Відповідач [PERSON] зазначає, що не може виплати компенсацію позивачці [PERSON] , оскільки є пенсіонер і отримує маленьку пенсію, а на його утримання знаходиться старенька мати, тому у позовних вимогах необхідно відмовити. Судом дійсно встановлено, що відповідач [PERSON] є пенсіонером, який отримує пенсію за вислугу років. Разом з тим, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (серед багатьох інших, наприклад, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в ст. 317 ЦК України і в статті 41 Конституції України, в якій гарантовано право кожному володіти, користуватися та розпоряджатися своєю приватною власністю, набутою у порядку, визначеному законом. Згідно з частиною першою статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Належне власникові право володіння, користування та розпорядження своїм майном може бути компенсовано лише за волею власника. Саме власнику належить право вибору способу володіння своєю власністю: фактичне володіння або компенсація вартості власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (частини перша та друга статті 321 ЦК України). При цьому, саме закон повинен визначати способи та підстави для позбавлення власника належної йому власності «de jure» та/ або «de faсto». Однак закон не передбачає такої підстави для позбавлення власника своєї власності, як сама по собі неспроможність співвласників, у власності та користуванні яких залишається спільне майно, сплатити компенсацію, та, що це є для них надмірним тягарем. За таких обставин, об`єкт спільної власності може бути відчужено з компенсацією кожному власнику його частки, що є прикладом дотримання балансу інтересів усіх співвласників. За системним аналізом зазначених норм міжнародного права та національного законодавства, власник може бути позбавлений права власності або його компенсації лише якщо такий захід буде визначено пропорційним визначеним при вирішені спору цілями, та таке позбавлення буде основане на законі та мати суспільний та публічний інтерес. При цьому в залежності від обставин справи суди не позбавляються права на застосування принципу пропорційності, якщо у власника який виділяється існує інше житло або інша подібна власність, та його інтереси на користування або володіння спірною власність є меншими, чим інтереси протилежної сторони. Однак, не спроможність відповідача за своїм матеріальним станом до сплати компенсації іншому власнику як надмірний тягар, сама по собі не може бути підставою для відмови у сплаті такої компенсації. Підлягає застосуванню принцип пропорційності інтересів усіх співвласників на володіння і користування спільним майном, або отримання справедливої компенсації частки у цьому майні. При цьому, слід також врахувати необхідність володіння цим майном для усіх учасників спільної власності. Судом установлено, що упродовж останніх п`яти років кожний співвласник користувався лише той кімнатою, яка була у добровільному порядку виділена для користування, однак, хоча порядок користування і не порушує права власності сторін, але залишає його тільки титульним власником майна, що не надає можливості в повній мірі володіти та розпоряджатися своєю власністю. Частина 2 статті 16 ЦК України встановлює перелік цивільно-правових (матеріальних) способів захисту прав та інтересів. Їх суть полягає у тому, що за їх допомогою відновлюється майновий стан особи, усуваються перешкоди на шляху здійснення права або невизначеність правового стану та фактів. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернувся позивач, так і від характеру його порушення. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Додержання конституційних принципів соціальної і правової держави, верховенства права (стаття 1, частина перша статті 8 Основного Закону України) обумовлює здійснення законодавчого регулювання суспільних відносин на засадах справедливості та розмірності з урахуванням обов`язку держави забезпечувати гідні умови життя кожному громадянину України. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Згідно зі ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй конституцією або законом. Аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, задля справедливої рівноваги між інтересами сторін та необхідністю ефективного розгляду справи та в забезпечення вільного володіння та розпорядження своєю приватною власністю, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню Разом з цим, суд вважає за необхідне роз`яснити, що задля виконання рішення суду законодавство України передбачає ряд можливостей, а саме: можливість порушити питання про відстрочку і розстрочку виконання рішення після відкриття виконавчого провадження може сам державний виконавець або сторони виконавчого провадження чи їх представники. Сторони або їх представники можуть порушувати це питання як перед державним-виконавцем, так і безпосередньо перед судом, який ухвалив рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ. Підставами такого прохання можуть бути хвороба боржника або членів його сім`ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо. Зазначене кореспондується із приписами статті 33 Закону України «Про виконавче провадження», Законом України "Про гарантії держави щодо виконання судових рішень" та Цивільним процесуальним кодексом України. Відповідно до статті 141 ЦПК України, оскільки позов задоволено повністю, судові витрати в розмірі 903,61грн (551,21грн за сплату судового збору + 352,40грн за витрати пов`язані з призначення експертизи) покладається на відповідача.

Outcome: approved