Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТзОВ «Цегельний завод «Промінь», в якому просить стягнути з останнього на його (позивача) користь не виплачену заробітну плату в розмірі 7974 грн. 63 коп. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 27.04.2017р. по 08.09.2017р. працював слюсарем в ТзОВ «Цегельний завод «Промінь». 08.09.2017р. його (позивача) звільнено з роботи та на день звільнення відповідачем не виплачено йому належної заробітної плати у розмірі 7974 грн. 63 коп. Неодноразово звертався до відповідача з вимогою про виплату заробітної плати, однак таким не вживалися жодні дієві заходи та по даний час заробітна плата за вказаний період йому (позивачу) не виплачена. Відповідно до вимог\~ч.1 ст.274 ЦПК України\~зазначена цивільна справа, що виникла з трудових відносин, розглядається за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Суд констатує, що відповідачу ТзОВ «Цегельний завод «Промінь» було встановлено строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак скерував на адресу суду письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить розглядати дану справу у його відсутності за наявними матеріалами, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача\~ ТзОВ\~«Цегельний завод\~«Промінь» про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився без поважних причин, клопотань про відкладення або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Як вбачається із матеріалів справи судові повістки відповідачу надсилалась рекомендованим листом з повідомленням за адресою місцязнаходження, що зазначена в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, та поверталися із відміткою «інші причини, що не дали змоги виконати обов?язки щодо пересилання поштового відправлення». Відомості про будь-яку іншу адресу місцязнаходження відповідача чи про його офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні. Заяв про зміну місцязнаходження від відповідача не надходило. Крім того, відповідача було повідомлено про час і місце розгляду справи шляхом розміщення оголошення про виклик в судове засідання на офіційному веб-сайті суду. Тому на підставі статей 128, 131 ЦПК України суд вважає, що судова повістка відповідачу доставлена і він належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання. Представник третьої особи - Мостиської районної ради Львівської області в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду письмову заяву про розгляд даної цивільної справи без їх присутності. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини неявки суд не повідомив, а також враховуючи те, що позивач не заперечував проти заочного вирішення справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Станом на 02.12.2019р. відзив на позов від відповідача до суду не надійшов, а тому суд розглядає справу за наявними у справі письмовими доказами. Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. У ст.2 ЦПК України зазначено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.3 ст.12, ч.ч.1, 5-7 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 27.04.2017 року на підставі наказу №59 від 27.04.2017 року був прийнятий на роботу слюсарем в ТзОВ «Цегельний завод «Промінь». 08.09.2017р. позивача звільнено з роботи за прогул без поважних причин на підставі п.4 ст.40 КЗпП України згідно наказу №113 від 08.09.2017р. При звільненні позивача [PERSON] з ним не були проведені остаточні розрахунки та виплати, зокрема йому не виплачена заробітна плата за період роботи з 27.04.2017р. по 08.09.2017р. Вироком Мостиського районного суду Львівської області від 01.02.2018р. директора ТзОВ «Цегельний завод «Промінь» Мартин О.С. визнано винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.175 КК України, - безпідставній невиплаті заробітної плати громадянам більш як за один місяць, вчинена умисно керівником підприємства. Із даного вироку суду слідує, що директор ТзОВ «Цегельний завод «Промінь» Мартин О.С., в порушення вимог ст.43 Конституції України, ст.1, ч.3 ст.15, ч.1 ст.24 Закону України «Про оплату праці», ч.5 ст.97, ст.115 КЗпП України, маючи реальну можливість здійснювати виплату заробітної плати в повному обсязі та в установлені строки без затримки, умисно та безпідставно за травень 2017 року, червень 2017 року, липень 2017 року та за серпень 2017 року, тобто у строк більший за один місяць не виплатила заробітну плату 48-ми працівникам ТзОВ «Цегельний завод «Промінь» на загальну суму 333000,46 грн., в тому числі не виплачена заробітна плата і [PERSON] на загальну суму 7974,63 грн. Відповідно до ч.6 ст.82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Європейський суд з прав людини в пунктах 33, 34 рішення від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів. Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до … остаточного рішення суду. Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законом України «Про оплату праці». Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. Згідно ст.115 КЗпП України заробітна плата повинна виплачуватися робітнику регулярно у робочі дні у строки, встановлені колективною угодою, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, не перевищуючий шістнадцяти календарних днів. Відповідно до ч.7 ст.43 Конституції України, ч.1 ст.115 КЗпП України відповідач мав виплачувати працівнику заробітну плату регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженому у встановленому порядку, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до вимог ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Оскільки при звільненні позивача [PERSON] відповідач не виплатив йому всіх сум, що належали йому від ТзОВ «Цегельний завод «Промінь», суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача невиплаченої заробітної плати є підставними та підлягають до задоволення. Виходячи з вимог п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про стягнення заробітної плати та поновлення на роботі. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позовні вимоги позивача [PERSON] про стягнення невиплаченої заробітної плати задоволені, то на підставі ст.ст.133, 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 768, 40 грн.

Outcome: approved