Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-03 00:00:00

Позивач [PERSON] 11 вересня 2014 року звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] про виселення з житлового приміщення. Посилався на те, що є власником житлового будинку, розташованого [ADDRESS], разом з ним проживає син [PERSON]. Вказував, що проживання з відповідачем в одному приміщенні є нестерпним, відповідач зловживає спиртними напоями, влаштовує сварки. Посилаючись на норми ст. ст. 157, 116 ЖК України, просив суд виселити відповідача [PERSON] з належного позивачу житлового приміщення, що знаходиться в [ADDRESS]. В судовому засіданні позивач [PERSON] повністю підтримав подану до суду позовну заяву, посилаючись на викладені в ній обставини. Відповідач [PERSON] в судове засіданні повторно не з'явився, клопотань до суду не подавав. Вирішуючи питання щодо можливості розгляду справи без участі відповідача, суд виходить з наступного. Справа судом призначалася до розгляду на 22 жовтня 2014 року та на 04 листопада 2014 року. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач [PERSON] кожного разу повідомлявся судом про час та місце розгляду справи шляхом направлення судової повістки поштою рекомендованим листом із повідомленням. При цьому відповідно до вимог ч. 5 ст. 74 ЦПК України такі судові повістки надсилалися відповідачу за адресою, що є адресою місця проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідач [PERSON] у встановленому законом порядку зареєстрував своє місце проживання за адресою: [ADDRESS] (а.с. 10). Надіслана судом за місцем реєстрації відповідача кореспонденція повернута до суду відділенням поштового зв'язку без вручення з відміткою «За закінченням терміну зберігання». Відповідно до п. 99 Правил надання послуг поштового зв'язку, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року №270, рекомендовані поштові відправлення, у тому числі рекомендовані листи з позначкою "Судова повістка", рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, які не були вручені під час доставки, повторні повідомлення про надходження реєстрованих поштових відправлень поштових переказів, адресовані фізичним особам, під час доставки за зазначеною адресою або під час вручення в об'єкті поштового зв'язку вручаються адресату, а у разі його відсутності - повнолітньому члену сім'ї за умови пред'явлення документа, що посвідчує особу, а також документа, що посвідчує родинні зв'язки з адресатом (свідоцтво про народження, свідоцтво про шлюб тощо), чи рішення органу опіки і піклування про призначення їх опікунами чи піклувальниками. У разі відсутності адресата або повнолітніх членів його сім'ї до абонентської поштової скриньки адресата вкладається повідомлення про надходження зазначеного реєстрованого поштового відправлення, поштового переказу, рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, поштового переказу. Пунктом 117 Правил передбачено, що поштові відправлення, поштові перекази повертаються об'єктом поштового зв'язку відправнику у разі його письмової заяви, письмової відмови адресата від одержання чи закінчення встановленого строку зберігання. Відповідно до ч. 5 ст. 74 ЦК України в разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їй належним чином. Матеріалами справи підтверджено наявність в справі даних про повернення до суду судових повісток на ім'я відповідача з відміткою «за закінченням терміну зберігання», що за нормами п.п. 99, 117 Правил надання послуг поштового зв'язку здійснюється за відсутності осіб. Тому суд вважає відповідача повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи. За таких обставин, суд приходить до висновку про відсутність підстав, передбачених ст. 169 ЦПК України, для відкладення розгляду справи, та, з урахуванням вимог ст. 157 ЦПК України щодо строків розгляду справи, а також вимог ст. 27 ЦПК України щодо наявності у відповідачів обов'язку добросовісно користуватися наданими правами та обов'язками, вважає за можливе провести розгляд справи без участі осіб, які не з'явилися. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши зібрані в справі докази, приходить наступних до висновків. Позивач [PERSON], звертаючись до суду з відповідним позовом, зазначає, що йому на праві приватної власності належить житловий будинок по [ADDRESS]. Відповідно до ст. 59 ЦПК обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. На підтвердження обставини належності йому на праві власності житлового будинку по [ADDRESS] позивач [PERSON] відповідного правовстановлюючого документа не надав, відсутні посилання на такий правовстановлюючий документ. Крім того, використовуючи на власний розсуд надані йому процесуальні права, позивач жодних клопотань щодо забезпечення доказів та/чи витребування відповідних доказів не заявляв. Всупереч твердженню позивача щодо належності йому на праві власності житлового будинку по [ADDRESS], дослідженими судом доказами встановлено, що станом на 31 грудня 2012 року за даними бюро технічної інвентаризації «Інвентаризатор» житловий будинок по [ADDRESS] на праві приватної спільної часткової власності був зареєстрований за [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Актуальні дані згідно з Єдиним реєстром прав власності на нерухоме майно щодо спірного домоволодіння станом на час вирішення справи судом позивачем до суду всупереч норм ст. ст. 10, 11 ЦПК України надані не були. Обставина належності житлового будинку по [ADDRESS] також і іншим особам на праві приватної спільної часткової власності не оспорювалася позивачем [PERSON] в судовому засіданні. Отже, позивачу [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/16 частина житлового будинку по [ADDRESS], а не будинок в цілому. Станом на час вирішення справи судом житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами по [ADDRESS] є об'єктом спільної часткової власності. Відповідач [PERSON], 1970 року народження, є сином позивача та у встановленому законом порядку зареєстрував своє місце проживання за адресою: [ADDRESS]. Згідно зі ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Тому здійснення права власності на вказаний об'єкт нерухомого майна по вул. Покровська, 70 в м. Полтаві можливий виключно за згодою співвласників. Позивач [PERSON], звертаючись до суду з вимогою до відповідача [PERSON] про виселення, актуальні дані згідно з Єдиним реєстром прав власності на нерухоме майно щодо спірного домоволодіння всупереч норм ст. ст. 10, 11 ЦПК України не надав та пояснив, що деякі із співвласників домоволодіння померли, спадкоємцями право власності на відповідні частку в нерухомому майні зареєстровано не було. Оскільки право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою, суд приходить до висновку, що користування жилим будинком по [ADDRESS], в тому числі і порушення питання щодо виселення членів сім'ї співвласників, має вирішуватися виключно за згодою всіх співвласників, а не за одноособовою ініціативою позивача [PERSON] За нормами ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За змістом положень норм процесуального закону розпорядження своїм правом на захист є диспозитивною нормою законодавства, яке полягає у наданні особі, яка вважає свої права порушеними, невизнаними або оспорюваними, можливості застосувати способи захисту, визначені законом або договором. Визначення обсягу вимог, що підлягають судовому захисту, є диспозитивним правом позивача. Саме позивач, звертаючись до суду з відповідними вимогами, визначає підстави позову. Позивач [PERSON], звертаючись до відповідача [PERSON] з вимогами про виселення, підставами виселення зазначає неможливість спільного проживання, в тому числі зловживання відповідачем спиртними напоями, влаштування сварок. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК члени сім'ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічні положення містяться й у ч. 1 ст. 405 ЦК. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім'ї (колишніх членів сім'ї) власника будинку передбачені ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК України. Статтею 157 ЖК України, на яку посилається позивач в поданій до суду позовній заяві, передбачено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Жодні докази на підтвердження обставини того, що відповідач [PERSON] систематично руйнує чи псує жиле приміщення, використовує його не за призначенням, систематично порушує правила співжиття, позивач суду не надав. Посилання позивача [PERSON], на ту обставину, що домоволодіння по [ADDRESS] було реально розділено між співвласниками, а тому відповідач [PERSON] підлягає виселенню з частини домоволодіння, яка була за рішенням суду виділена позивачу також не заслуговує на увагу з наступних підстав. Встановлено, що рішенням Київського районного народного суду м. Полтави від 10 лютого 1988 року по справі № 2-755/1988 за позовом [PERSON] визнано за [PERSON] право власності на 8/25 частин домоволодіння по [ADDRESS] та виділено реально кімнату 1-6 площею 17,7 кв.м., кімнату 1-5 пл. 11,5 кв.м., сіни ІІ пл.. 7,6 кв.м., сарай літню кухню «Ж», гараж «г», 1/2 частину вбиральні «Д», 1/3 частину огорожі, 1/3 частину загальних воріт, 1/2 частину водогону, всього на суму 4186 рублів. Виділено реально [PERSON] кімнату 1-2 пл. 14 кв.м., кімнату 1-3 пл. 13,5 кв.м., сіни І пл.. 8,9 кв.м., сарай «Б», сарай «б», сарай-гараж «б1», 1/2 частину вбиральні «Д», 1/3 частину огорожі, 1/3 частину загальних воріт, 1/2 частину водогону, всього на суму 3584 рублів. Також згідно з рішенням суду визначено порядок користування земельною ділянкою. В результаті визначеного судом порядку користування домоволодінням право спільної часткової власності на домоволодіння припинено не було. Станом на час вирішення даної справи судом змінилися як співвласники домоволодіння, так і приміщення та споруди домоволодіння. При цьому будь-які докази на підтвердження тієї обставини, що відповідач [PERSON] фактично проживає саме в кімнатах, виділених реально відповідачу, суду також надано не було. Встановивши дані обставини, вирішуючи справу в межах наданих до суду доказів та в межах заявлених позивачем позовних вимог, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про виселення з житлового приміщення заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню. У зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог понесені позивачем судові витрати не підлягають йому відшкодуванню. В той же час, оскільки про зверненні до суду позивач мав сплатити судовий збір в розмірі 243,60 грн., а сплачено лише 100 грн., за результатами розгляду справи у зв'язку з відмовою в задоволенні позовних вимог, з позивача на користь держави слід додатково стягнути судовий збір в сумі 143,60 грн.

Outcome: approved