Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-25 00:00:00

Звертаючись до суду, позивач в обґрунтування заявлених позовних вимог зазначив, що 28 листопада 2008 року було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Рішенням Стахановського міського суду Луганської області від 08.06.2011 року шлюб між сторонами було розірвано. У період шлюбу, а саме 12.08.2010 року сторонами за спільні кошти було придбано домоволодіння, яке розташоване за адресою: [ADDRESS]. Дане домоволодіння складається із земельної ділянки, загальною площею 1000 кв. м., житлового будинку загальною площею 65,4 кв. м., житлова площа якого складає 42,3 кв. м., а також літньої кухні і чотирьох сараїв. За згодою подружжя, права власності на зазначений будинок було зареєстровано за [PERSON], і відповідно усі правовстановлюючі документи були оформлені на неї. Після розірвання шлюбу [PERSON] стала чинити перешкоди позивачу у користуванні зазначеним домоволодінням, не визнаючи за останнім право власності на нього. Свої вчинки відповідач мотивує тим, що право власності на будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] зареєстровано саме на неї, а також тим, що будинок придбаний за її кошти, бо на час придбання будинку позивач офіційно не працював, а отже і не має права власності на будинок. На підставі зазначеного позивач просив суд: визнати домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS], яке складається із земельної ділянки, загальною площею 1000 кв.м., житлового будинку загальною площею 65,4 кв.м., житлова площа якого складає 42,3 кв.м., а також літньої кухні і чотирьох сараїв спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON]; визнати за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], яке складається із земельної ділянки, загальною площею 1000 кв.м., житлового будинку загальною площею 65,4 кв.м., житлова площа якого складає 42,3 кв.м., а також літньої кухні і чотирьох сараїв; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] витрати, пов'язані зі сплатою судового збору у сумі 515,12 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, надавав суду заяву про розгляд справи за його відсутністю. Відповідач в судове засідання не з'явилась, від представника відповідача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності та за відсутності відповідача [PERSON], рішення у справі просить ухвалити на розсуд суду (ар.с.159). Враховуючи вищенаведене у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, справа підлягає розгляду в порядку ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом досліджені всі докази надані сторонами, клопотань про витребування та дослідження інших доказів до суду не надходило. Відповідач не надав заперечень за позовом, тому обставини, на які посилається позивач за текстом позовної заяви суд вважає доведеними. Дослідивши обставини справи та перевіривши їх доказами, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. У судовому засіданні встановлено, що 28.11.2008 р. було укладено шлюб між [PERSON] та [PERSON], який рішенням Стахановського міського суду Луганської області від 08.06.2011 року було розірвано, що підтверджується вказаним рішенням Стахановського міського суду від 08.06.2011року (ар.с.9). Дійсно під час перебування позивача з відповідачкою у зареєстрованому шлюбі, а саме 12.08.2010р. були придбані та зареєстровані на відповідачку [PERSON]: будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS], загальною площею 65,4 кв. м., житлова площа якого складає 42,3 кв. м., що підтверджується копією інформаційної довідки з Реєстру прав власності на нерухоме майно (ар.с.11) та земельна ділянка, загальною площею 0,1000 га за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копіями договору купівлі-продажу земельної ділянки від 12.08.2010 року і витягом з Державного реєстру правочинів (ар.с.153-155) та копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯК №471686 (ар.с.156). Відповідно до ч.1 ст.60 Сімейного |Кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ч.2 ст.60 Сімейного Кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч.1,2 ст.61 Сімейного Кодексу України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Відповідно до ч.1, 2 ст. 69 Сімейного Кодексу України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до ст. 70 Сімейного Кодексу України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч.2 ст.372 Цивільного Кодексу України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ст.392 Цивільного Кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Жодних доводів, які б суд мав можливість взяти до уваги при вирішенні справи відповідачем не надано, з урахуванням чого, суд доходить висновку, що позовні вимоги заявлені обґрунтовано, та є такими, що підлягають задоволенню. Разом з цим суд зазначає, що враховуючи норми статей 186, 380, 381 ЦК, господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол і под.), наземні і підземні комунікації (водопостачання, очисні споруди тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв'язку з чим право власності на такі будівлі та споруди як на окремі об'єкти визнаватися не може. Те, що надвірні приміщення, огорожі та інші надвірні споруди, що обслуговують будівлю (сарай, паркан, колодязь), становлять разом з нею один інвентарний об'єкт, визначено в Інструкції з бухгалтерського обліку необоротних активів бюджетних установ (затверджено наказом Державного казначейства України від 17 липня 2000 р. N 64 (у редакції наказу Державного казначейства України від 21 лютого 2005 р. N 30)) та наказі Міністерства фінансів України від 26 червня 2013 р. N 611 "Про затвердження деяких нормативно-правових актів з бухгалтерського обліку бюджетних установ". Відповідно до п.8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 04.10.1991р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. На підставі зазначеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] підлягають задоволенню щодо визнання домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS], та земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, за адресою: [ADDRESS], спільним сумісним майном [PERSON] та [PERSON] та визнання за [PERSON] право власності на 1/2 ідеальну частку домоволодіння, розташованого за адресою: [ADDRESS] та земельної ділянки, загальною площею 0,1000 га, за адресою: [ADDRESS].

Outcome: approved