Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому з врахуванням уточнень позовних вимог просить: здійснити поділ спільного майна подружжя: визнати за нею - [PERSON] та відповідачем - [PERSON] право власності по 1/2 частці квартири [ADDRESS]; виділити їй - [PERSON] у приватну власність кімнату площею 12,3 кв.м. та лоджію, що примикає до вказаної кімнати, [PERSON] - кімнату площею 17,2 кв.м. та лоджію, що примикає до вказаної кімнати, залишивши кухню, коридор, ванну кімнату та вбиральню у їхній спільній сумісній власності; стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати, а саме: судовий збір та витрати на правову допомогу в сумі 3000 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що в період з 22 липня 1988 року до 01 квітня 2014 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі дітей у них немає. За час шлюбу, а саме у 1992 році, разом з відповідачем вони отримали двохкімнатну квартиру [ADDRESS], загальною площею 53,60 кв.м. Вказана квартира була ними приватизована та належить їй та відповідачу на праві спільної сумісної власності. Стверджує, що починаючи з 2007-2010 років, коли їхні з відповідачем стосунки погіршилися, фактично він та його родичі перешкоджають їй в користуванні та розпорядженні належною їм на праві спільної сумісної власності вищевказаною квартирою, що змусило її звернутися до суду. З врахуванням того, що спірна квартира є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, просить визнати за нею та відповідачем по 1/2 частці спірної квартири; виділити їй у приватну власність кімнату, площею 12,3 кв.м. та лоджію, що примикає до вказаної кімнати, а відповідачу у приватну власність, кімнату площею 17,2 кв.м. та лоджію, що примикає до вказаної кімнати, залишивши кухню, коридор, ванну кімнату та вбиральню у їхній спільній сумісній власності; стягнути з відповідача судові витрати. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, надав суду пояснення, аналогічні викладеним в фабулі позовної заяви. Представники відповідача [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили, надали суду пояснення аналогічні викладеним в письмових запереченнях, в яких зазначили, що з 2000 року позивач виїхала на заробітки до Греції, де перебуває по даний час. У спірній квартирі фактично не проживає багато років, що стверджується актами ЛКП "Житловик-С". Жодної участі в утриманні житла позивач не приймає, а відповідач, будучи інвалідом третьої групи, самостійно оплачує комунальні платежі. Позовні вимоги щодо визнання права власності на 1/2 частини квартири вважає безпідставними, так як позивач не зверталась до відповідача з метою врегулювання спору в поза судовому порядку, а останній не заперечує щодо визначення за кожним із співвласників по 1/2 частині. З цих ж підстав вважає безпідставною вимогу про відшкодування позивачу понесених судових витрат. Щодо позовних вимог про виділення сторонам у власність кімнат вважає, що такі до задоволення не підлягають, оскільки реальний поділ квартири є неможливим. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи та перевіривши їх доказами, суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задоволити частково з наступних підстав. Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ст.ст.316, 317 ЦК України право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Кожен громадянин в Україні має право володіти, користуватися і розпоряджатися майном особисто або спільно з іншими. Власник може вимагати усунення будь-яких порушень його права, якщо вони не поєднані з позбавленням права володіння майном. Судом встановлено, що з 22 липня 1988 року по 01 квітня 2014 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, в якому дітей не мають. Згідно свідоцтва про право власності [NUMBER] від 06 лютого 1996 року, виданого виконавчим комітетом Львівської міської Ради народних депутатів, квартира [ADDRESS], загальною площею 53,60кв.м, належить на праві спільної сумісної власності сторонам - позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON], розмір часток між сторонами не визначений (а.с.9). Відповідно до положень ч.1 ст. 368, ч.1 ст.369, ч.1 372 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Частина 1 ст.69 СК України визначає, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно ж до ч.1 та 2 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, виходячи з рівності часток, відсутністю обставин, які б давали підстави для збільшення чи зменшення розміру часток, враховуючи що співвласників майна є двоє, суд вважає можливим задоволити вимоги позивача та визначити, що кожному із співвласників у квартирі [ADDRESS] належить по 1/2 ідеальній частці. Суд не приймає покликання представників відповідача, як на підставу для відмови в задоволенні позовних вимог щодо визначення часток у спільній сумісній власності сторін, визнання відповідачем позовних вимог в цій частині та не звернення позивача до відповідача з метою врегулювання спору в поза судовому порядку, оскільки такі не ґрунтуються на нормах чинного законодавства та не можуть бути підставою для обмеження права особи на звернення до суду. Пункт 1статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлює, що кожен має право на розгляд його справи судом. Правові позиції Конституційного Суду України, викладені в рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002, щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 124 Конституції України (справа про досудове врегулювання спорів) обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Зазначений принцип також відображений в п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року №9. А відтак, право особи звернутися до суду за захистом свого права реалізується незалежно від можливості здійснити врегулювання спору в поза судовому порядку. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Відповідно до ст.183 ЦК України подільною є річ, яку можна поділити без втрати її цільового призначення, а неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. У відповідності з п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року (з послідуючими змінами і доповненнями) «Про судову практику у справах про захист права приватної власності» при вирішенні спорів про право власності на жилий будинок, на квартиру в житлово-будівельному або житловому кооперативі, на інші будівлі судам слід виходити з роз'яснень, які дані Пленумом Верховного Суду України у прийнятих ним постановах з цих питань. П.14 цієї ж постанови судам роз'яснено, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Згідно технічного паспорта (а.с.10-11) квартира [ADDRESS], власниками якої являються сторони [PERSON] та [PERSON], складається із 2-ох жилих кімнат: 1-а кімната - 12,3 кв.м., 2-а кімната - 17,2 кв.м., кухні площею 8,9 кв.м., ванної кімнати площею 2,4 кв.м., вбиральні (поєднаної) площею 1,3 кв.м., коридору площею 6,5кв.м., комірки площею 0,9; 0,9, 1,3 кв.м., підвалу площею 2,0кв.м., та двох балконів площею 1,3 кв.м та 0,6 кв.м. Загальна площа квартири становить 53,6 кв.м.. Квартира розміщена на 2-му поверсі 5-ти поверхового будинку. Технічні характеристики квартири [ADDRESS],у м.Львові, план квартири (а.с.11), її конструктивні особливості свідчать про неможливість виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири відповідно по 1/2 частці спірної квартири, або які можна переобладнати в такі квартири. Дані обставини підтверджуються також поясненнями представників сторін. Отож, визначення реальної частки в спільній власності на квартиру є неможливим по причині відсутності технічної можливості обладнання у спірній квартирі двох окремих квартир з самостійними виходами. Спірна квартира відповідно до ст.183 ЦК Україи є неподільною річчю, тобто її не можна поділити без втрати цільового призначення. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичниї осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем не заявлялася вимога про встановлення порядку користування квартирою в цілому та не висловлювалась пропозиція на одержання від іншого співвласника грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. За таких обставин позивачу слід відмовити у вимозі про виділення реальних часток в спільній власності на квартиру, а саме виділенні позивачу [PERSON] у приватну власність кімнати площею 12,3 кв.м. та лоджії, що примикає до вказаної кімнати, а відповідачу [PERSON] - кімнати площею 17,2 кв.м. та лоджії, що примикає до вказаної кімнати. Враховуючи вищенаведене, досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення частково, а саме в частині визначення часток у спільній сумісній власності, в задоволенні ж решти позовних вимог слід відмовити за безпідставністю. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. У зв'язку з наведеним, з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути 2180,50 грн. судового збору. На підставі ст.79 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом судової справи, належать, зокрема, витрати на правову допомогу. Відповідно до вимог ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Згідно ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Для захисту свого порушеного права та представництва інтересів в суді позивачем було укладено договір про надання правової допомоги з адвокатом Лушаннець Миколою Васильовичем (свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю №508 від 10.03.2011 року). Згідно п.4.1 даного договору клієнт сплачує адвокату гонорар 3000грн. Однак, на підтвердження понесених витрат на правову допомогу позивачем не надано жодних розрахунків про час зайнятості особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням або під час ознайомлення з матеріалами справи в суді. Наявність лише договору про надання правової допомоги з зазначенням суми гонорару виключає можливість відшкодування позивачу витрат на правову допомогу адвоката. На підставі ст.ст.15, 16, 183, 316, 317, 364, 368, 369, 372 Цивільний кодексу України, ст.ст.69, 70 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved