Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, яким просила встановити факт проживання однією сім`єю [PERSON] разом з [PERSON] , померлою [INFO] та визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право власності на будинок [ADDRESS] , а також визнати право власності на земельну ділянку, загальною площею 4,2209 га (кадастровий номер: [NUMBER] ) та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за №011052100116 від 14 січня 2010 року (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Лощинівської сільської ради), мотивуючи тим, що вона є спадкоємцем четвертої черги та їй необхідно звернутися до суду для встановлення факту проживання однією сім`єю разом із спадкодавцем. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила позов задовольнити. Представник відповідача - Саф`янської сільської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав суду заяву про розгляд справи за відсутності представника та якою позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову. У відповідності зі ст.13 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог на підставі представлених доказів. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, дослідивши матеріали справи та заслухавши пояснення учасників справи, допитавши свідків, дослідивши надані докази, суд вважає що позовні вимоги [PERSON] до Саф`янської сільської ради про встановлення факту, що має юридичне значення та визнання права власності на спадкове майно обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. З урахуванням вимог ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст.214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ст.5 ЦПК України). За змістом ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України установлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Частиною 4 ст.206 ЦПК України передбачено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В судовому засіданні встановлено, що на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 10 листопада 2008 року та свідоцтва про право власності на нерухоме майно №1359 від 17 грудня 2008 року, виданого Саф`янською сільською радою, зареєстрованого в реєстрі прав власності на нерухоме майно в реєстровій книзі за №5/20 від 09 січня 2009 року, [PERSON] належав житловий будинок [ADDRESS] . Крім цього, на підставі розпорядження Ізмаїльської РДА №400/А-2009 від 28 квітня 2009 року було видано державний акт на право власності на землю серії [NUMBER] , загальною площею 4,2209 га (кадастровий номер: [NUMBER] ) та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 011052100116 від 14 січня 2010 року (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Лощинівської сільської ради) на громадянку [PERSON] , що підтверджується листом міськрайонного управління в Ізмаїльскому районі та м.Ізмаїлі ГУ Держгеокадастру в Одеській області. Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 24 квітня 2018 року, виданого Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області [PERSON] померла [INFO] . Після смерті [PERSON] згідно ст.1220 ЦК України відкрилася спадщина на спадкове майно, до якої входить житловий будинок [ADDRESS] , а також земельна ділянка, загальною площею 4,2209 га (кадастровий номер: [NUMBER] ) та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 011052100116 від 14 січня 2010 року (для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Лощинівської сільської ради). Відповідно до ст.1216 ЦК України - спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст.1220 ЦК України - спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Відповідно до ч.1 ст 1222 ЦК України - спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Статтею 1233 ЦК України передбачено, що заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 ст.1241 ЦК України, встановлено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та не працездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщини згідно ст.1241 ЦК України після смерті [PERSON] немає. Частиною 2 ст.1223 ЦК України передбачено, що у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу. Відповідно до ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Спадкоємців першої, другої та третьої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] немає. Згідно ст.1264 ЦК України передбачено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`ять років до часу відкриття спадщини. Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали із спадкодавцем однією сім`єю не менше, як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК України про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки, зокрема вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину, як члена сім`ї тощо. Згідно ч.2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Отже для встановлення факту проживання однією сім`єю враховується наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При встановленні факту наявності у осіб спільного побуту доцільно врахувати ознаки, визначенні у понятті домогосподарство закріплені у ст.1 Закону України «Про Всеукраїнський перепис населення» від 19 жовтня 2000 року. Отже, домогосподарством є сукупність осіб, які спільно проживають в одному житловому приміщенні або його частині, забезпечують себе всім необхідним для життя, ведуть спільне господарство, повністю або частково об`єднують та витрачають кошти. Ці особи можуть перебувати у родинних стосунках або стосунках свояцтва, не перебувати у будь - яких з цих стосунків або бути і в тих, і в інших стосунках. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили, що позивач [PERSON] дійсно проживала разом із спадкодавцем [PERSON] , [INFO] , однією родиною, вели спільне господарство. Зазначили, що похованням спадкодавця також займалася позивач у справі. Підтвердили факт проживання однією сім`єю [PERSON] разом з [PERSON] , померлою [INFO] , не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Таким чином, судом встановлено та підтверджено поясненнями свідків [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] проживала разом з [PERSON] , померлою [INFO] не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Тому, позивач [PERSON] , будучи спадкоємицею четвертої черги після смерті [PERSON] , фактично прийняла спадщину відповідно до вимог ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки, як вже було встановлено судом, на час відкриття спадщини проживала разом із спадкодавцем. Згідно із п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб. Приймаючи до уваги, що іншим (крім судового) шляхом захистити права позивача неможливо, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про визнання права власності на спадкове майно та право позивача на спадщину таким, що підлягає захисту в зв`язку з чим задовольняє позов.

Outcome: approved