Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-10 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до Дніпровського районного суду м. Києва з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення, в якому просить суд встановити факт належності [PERSON] Державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0111600000:00:008:0421, розташованої в [ADDRESS] , Серія ЯА № 678846 виданого 15 листопада 2005 року на прізвище « [PERSON] », зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010501900904; Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме на садовий будинок розташований в [ADDRESS] , Серія [NUMBER] виданого 04 грудня 2012 року на прізвище « [PERSON] » Заявлені вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є власником земельної ділянки що розташована в [ADDRESS] , та садового будинку, що розташований на цій земельній ділянці. При оформленні права власності на майно правовстановлюючі документи видані на ім`я « [PERSON] » тобто на дівоче прізвище заявника. У 2021 році заявнику було відмовлено Приватним нотаріусом Мазепіною Валентиною Георгіївною у внесенні відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно оскільки існують розбіжності в написанні по-батькові у паспорті заявника « [PERSON] » а в правовстановлюючих документах « [PERSON] » В судове засідання заявник не з`явилася про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. До початку судового засідання надала заяву, в якій просить задовольнити заявлені вимоги в повному обсязі з підстав викладених у змісті заяви, а також просить розгляд справи здійснювати без її участі. Заінтересована особа, в судове засідання не з`явився про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Причини неявки в судове засідання не повідомив. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази в їх сукупності, прийшов до таких висновків. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. ч. 2, 7 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: наказного провадження; позовного провадження (загального або спрощеного); окремого провадження. Окреме провадження призначене для розгляду справ про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов для здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав (ч. 1 ст 293 ЦПК України). Перелік фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, міститься у ч. 2 ст. 293 ЦПК України, зокрема встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 315 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки що розташована в [ADDRESS] відповідно до Державного акту Серія ЯА № 678846 виданого 15 листопада 2005 року на прізвище [PERSON] . Крім того відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно Серія [NUMBER] , виданого на прізвище [PERSON] , [PERSON] є власником садового будинку що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 15 грудня 2005 року заявник зареєструвала шлюб з [PERSON] [INFO] , що підтверджується повторним свідоцтвом про шлюб від 11 квітня 2014 року Серія [NUMBER] , та змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] . Крім того приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мазепіною Валентиною Георгіївною відмовлено у державній реєстрації права власності заявнику, відповідно до рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень № 57395134 від 31 березня 2021 року. Таким чином, суд вважає, що у судовому засіданні знайшов своє підтвердження факт належності [PERSON] Державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0111600000:00:008:0421, розташованої в [ADDRESS] , Серія [NUMBER] виданого 15 листопада 2005 року, зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010501900904 та Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме на садовий будинок розташований в [ADDRESS] , Серія [NUMBER] виданого 04 грудня 2012 року, а тому суд вважає, що заява обґрунтована та є всі підстави для її задоволення. Згідно зі п. 6 ч. 1 ст. 316 ЦПК України суд розглядає справи встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Згідно зі ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно листа ВСУ 01.01.2012 "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Предметом розгляду заяви є встановлення факту належності заявнику документів, які необхідні заявнику для оформлення особистих, майнових прав, що випливають із цього факту. У даному випадку, виключним способом захисту права заявника є звернення до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту належності йому трудової книжки та диплому. Згідно з законом, встановлення вказаного факту породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а саме: встановлення факту належності вказаних документів дає змогу заявнику реалізувати свої права на отримання спадщини за заповітом з дотриманням вимог чинного законодавства. Заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документа можуть подавати: особа - власник правовстановлюючого документа, якій необхідно довести належність цього документа їй; спадкоємці померлої особи - власника цього документа для оформлення спадкових прав; утриманці померлого для одержання пенсії; прокурор у порядку статей 45, 46 ЦПК; інші особи, які заінтересовані у встановленні факту. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Враховуючи вище викладене, суд приходить до висновку про захист прав заявника і вважає, що без встановлення факту належності [PERSON] Державного акту на право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 0111600000:00:008:0421, розташованої в [ADDRESS] , Серія [NUMBER] виданого 15 листопада 2005 року на прізвище « [PERSON] », зареєстрованого у Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010501900904 та Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме на садовий будинок розташований в [ADDRESS] , Серія [NUMBER] виданого 04 грудня 2012 року на прізвище « [PERSON] », заявник не зможе внести відомості про право власності на належне її майно до державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у зв`язку з чим заявник в судовому засіданні обґрунтувала свої вимоги та підтвердила їх письмовими доказами, а отже є всі підстави для задоволення заяви та встановлення факту належності [PERSON] вказаних вище документів. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved