Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що вони з відповідачем перебувають у зареєстрованому шлюбі з 26.02.2011 року. За час спільного подружнього проживання з відповідачем спільне життя між ними не склалося, відсутність порозуміння та згоди зробило неможливим в подальшому збереження подружніх відносин, а тому сімейні відносили фактично було припинено з початку червня 2016 року. Від даного зареєстрованого шлюбу сторони мають спільну неповнолітню дитину доньку - [PERSON], [INFO]. Спільна дитина проживає разом з позивачем та перебуває на її повному утриманні, відповідач від обов'язку матеріального забезпечення дитини ухиляється з початку червня 2017 року, а тому оскільки відповідач не виконує свої батьківські обов'язки по відношенню до своєї доньки, а сім'я розпалась та має лише фактичний характер, позивач вимушена звернутись до суду з вказаними позовними вимогами за захистом своїх прав та інтересів. Ухвалою суду від 07.09.2018 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків. Представником позивача на виконання вищевказаної ухвали, у встановлений суддею строк було усунуто, зазначені судом недоліки. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 26.09.2019 було відкрито провадження у справі. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 20.12.2018 було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Позивач у судове засідання не з'явилась, причини неявки суду не відомі, про розгляд справи повідомлялась у встановленому законом порядку. У ході розгляду справи подавала заяву в якій просила проводити розгляд справи у відсутності позивача та її представника заочно з постановленням по справі заочного рішення суду Відповідач у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не відомі, про розгляд справи повідомлявся у встановленому законом порядку, однак чисельна поштова кореспонденція, яка була направлена на адресу зареєстрованого місця проживання відповідача, повернулась за закінченням встановленого терміну зберігання. Враховуючи те, що у справі достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, позивач проти проведення заочного розгляду та постановлення по справі заочного рішення не заперечувала, суд вважав за можливе розглянути справу без участі учасників справи на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи та, враховуючи положення ст.ст. 280-281 ЦПК України постановити заочне рішення у справі. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача з огляду на наступне. Судом встановлено, що подружжя перебуває в шлюбі, зареєстрованому 26.02.2011 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві (а/з № 198), від даного шлюбу мають спільну неповнолітню доньку [PERSON], [INFO] (а.с.4, 5). Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до пояснень, які містяться в позовній заяві позивач зазначала, що вони з відповідачем проживають окремо один від одного та не ведуть спільного господарства з червня 2016 року, намірів зберігати шлюб позивач не має. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім'я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім'ї призведе до порушення інтересів позивача, а тому є всі наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Як вказує позивач, їхня з відповідачем донька [PERSON], [INFO], проживає разом з нею та перебуває на її повному матеріальному забезпеченні, відповідач добровільно матеріальної допомоги на утримання спільної дитини не надає. Законодавцем, положенням ч.2 ст.51 Конституції України, закріплений конституційний обов'язок батьків утримувати своїх дітей. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог ч.1, 2 ст.155 СК України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до вимог ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст.27 Конвенції про захист прав дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно зі ст.18 Конвенції про захист прав дитини суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ч.8 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально важливим урахуванням інтересів дитини. Стаття 181 Сімейного кодексу України передбачає, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. У відповідності до ст.182 Сімейного кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як визначено положеннями ч.1 ст.183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Наведені норми імперативно закріплюють обов'язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При цьому, частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. За нормами ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ст. 89 ЦПК України). Таким чином, враховуючи наявні в матеріалах справи докази, суд вважає необхідним задовольнити вказаний позов та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки, починаючи з 03.09.2018 року, тобто з дати звернення позивача з вказаним позовом до суду. Приймаючи рішення про задоволення вимог позивача та стягнення з відповідача аліментів починаючи з 03.09.2018 року, суд виходив з тих обставин, що відповідач не надіслав до суду відзив з доказами на підтвердження своєї позиції на заявлені позовні вимоги, не спростовував обставини викладені у позовній заяві, а тому в ході розгляду справи судом, будь-яких інших обставин, що мають істотне значення для визначення розміру аліментів встановлено не було. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Зважаючи на те, що відповідач за віком є працездатним, відомостей про наявність на утриманні інших дітей чи непрацездатних батьків до суду не надійшло, враховуючи обставини, передбачені ст. 182 СК України, суд вважає можливим стягувати з відповідача на користь позивача на утримання доньки аліменти в розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи від дня пред'явлення позову і до досягнення дитиною повноліття. Також, згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 704,80 грн. Крім того, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. за вирішення позовної вимоги немайнового характеру про стягнення аліментів (за сплату якої позивач звільнена на підставі Закону України "Про судовий збір"). На підставі викладеного та

Outcome: approved