Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач в особі Комунального підприємства «Київтранспарксервіс» звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - Державна аудиторська служба України, про стягнення безпідставно отриманих (набутих) грошових коштів. Мотивуючи свої вимоги тим, що Державною аудиторською службою України відповідно до Плану проведення заходів державного фінансового контролю на ІV квартал 2019 року проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «Київтранспарксервіс» за період з 01.01.2019 року по 30.09.2019 року, й за результатами ревізії складено Акт від 28.12.2019 року № 06-21/64, за яким встановлено, що між КП «Київтранспарксервіс» та [PERSON] укладено договір про надання послуг № 173 від 01.12.2017 року. Так, відповідно до умов п. 2.4 Договору № 173 замовник зобов`язаний оплатити надані виконавцем послуги в розмірах, у в строки та в порядку, що встановлені за цим Договором, а згідно п. 3.1 Договору № 173 сторони домовились про те, що вартість послуг, що визначені пунктом 1.1 цього Договору, становить 16 740 грн. 00 коп. Проте, як встановлено ревізією Державної аудиторської служби Українизагальна вартість наданих послуг відповідно до актів наданих послуг, сплачених КП «Київтранспарксервіс» [PERSON] становить 23 914 грн. 00 коп., що більше на 7 174 грн. 00 коп., встановленого розміру вартості послуг умовами оплати, визначених пунктами 2.4 та 3.1 Договору. Таким чином, ревізією Державної аудиторської служби Українивиявлено, що внаслідок оплати вартості послуг (винагороди) у завищених розмірах за Договором № 173 КП «Київтранспарксервіс» проведено необгрунтовані витрати у розмірі 7 174 грн. 00 коп., внаслідок чого [PERSON] безпідставно їх набув, що є порушенням статті 901, частини 1 статті 903 Цивільного кодексу України, та які підлягають поверненню підприємству. Згідно статгі 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються, й у зв`язку з чим КП «Київтранспарксервіс» вживалися заходи досудового врегулювання спору, а саме на адресу відповідача було направлено вимогу № 053/05-182 від 17.01.2020 року, яка згідно відомостей розміщених на офіційному сайті AT «Укрпошта» була отримана останнім 27.01.2020 року, проте безпідставно набуті [PERSON] кошти в сумі 7 174 грн. 00 коп.не повернуті, що й стало підставою зверення до суду з даним позовом. В судовому засіданні представник позивача Середницький Є.В. , діючий на підставі довіреності від 02 березня 2020 року, позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити, посилаючись на доводи позовної заяви. Представник третьої особи - Державної аудиторської служби УкраїниАландаренко А.В., діюча на підставі довіреності від 02 жовтня 2020 року, позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити, вважаючи вимоги позивача обгрунованими. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судої влади (суду). Відзив на позов відповідачем не наданий. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача, третьої особи. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Вислухавши пояснення позивача, третьої особи, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що Державною аудиторською службою України відповідно до Плану проведення заходів державного фінансового контролю на ІV квартал 2019 року проведено планову ревізію окремих питань фінансово-господарської діяльності КП «Київтранспарксервіс» за період з 01.01.2019 року по 30.09.2019 року й за результатами вказаної ревізії складено Акт від 28.12.2019 року № 06-21/64, за яким встановлено, що між КП «Київтранспарксервіс» та [PERSON] укладено договір про надання послуг № 173 від 01.12.2017 року (а.с. 8 - 10, 11 - 13). Відповідно, КП «Київтранспарксервіс» та [PERSON] перебували у договірних (зобов`язальних) правовідносинах (а.с. 14 - 16). Так, відповідно до умов п. 2.4 Договору № 173 замовник зобов`язаний оплатити надані виконавцем послуги в розмірах, у в строки та в порядку, що встановлені за цим Договором, а згідно п. 3.1 Договору № 173 сторони домовились про те, що вартість послуг, що визначені пунктом 1.1 цього Договору, становить 16 740 грн. 00 коп. Проте, як встановлено проведеною ревізією Державної аудиторської служби Українизагальна вартість наданих послуг відповідно до актів наданих послуг, сплачених КП «Київтранспарксервіс» [PERSON] становила 23 914 грн. 00 коп., а не 16 740 грн. 00 коп., що більше на 7 174 грн. 00 коп., встановленого розміру вартості послуг умовами оплати, визначених пунктами 2.4 та 3.1 Договору (23 914 грн. 00 коп. - 16 740 грн. 00 коп. = 7 174 грн. 00 коп.). Таким чином, ревізією Державної аудиторської служби Українивиявлено, що внаслідок оплати вартості послуг (винагороди) у завищених розмірах за Договором № 173 КП «Київтранспарксервіс» проведено необгрунтовані витрати у розмірі 7 174 грн. 00 коп., внаслідок чого [PERSON] безпідставно їх набув, та які підлягають поверненню підприємству на пвдставі ч. 1 ст. 1212 ЦК України. Згідно статгі 15 Закону України «Про основні засади здійснення державного фінансового контролю в Україні» законні вимоги службових осіб органу державного фінансового контролю є обов`язковими для виконання службовими особами об`єктів, що контролюються, й у зв`язку з чим КП «Київтранспарксервіс» вживалися заходи досудового врегулювання спору, а саме - на адресу відповідача було направлено вимогу № 053/05-182 від 17.01.2020 року, яка згідно відомостей розміщених на офіційному сайті AT «Укрпошта» була отримана відповідачем 27.01.2020 року, проте безпідставно набуті [PERSON] кошти в сумі 7 174 грн. 00 коп. не повернуті. Так, положеннями п. 2.4. Договору № 173 передбачено, що замовник зобов`язаний оплатити надані виконавцем послуги в розмірах, у в строки та в порядку, що встановлені шм Договором. Відповідно до п. 3.1. Договору № 173 вартість послуг становить - 16 740,00 ривень (а.с. 14 - 16). Проте сума, яку просить стягнути позивач, утворилася внаслідок переплати за договором про надання послуг, який був виконаний сторонами, а у відповідача, відповідно, не було вимоги до позивача за цим Договором, то зобов`язання щодо повернення грошових коштів в розмірі - 7 174 грн. 00 коп. (суми, сплаченої понад вартість наланих послуг) за правовою природою є таким, що виникло у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави, тобто є окремим від зобов`язань, які вникають між сторонами з договору про надання послуг. Отже, вказані грошові кошти, які були сплачені відповідачеві, як переплата понад визначену в договорі суму, є безпідставно набутими, а тому в силу положень ст.ст. 1212, 1213 ЦК України вони мають бути повернуті позивачу. Така позиція узгоджується із правової позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 20.12.2018 року по справі № 920/169/18, а саме зобов`язання з повернення безпідставно набутого майна витікає відповідно до статті І212 Цивільного кодексу України за умови набуття або збереження особою майна за рахунок іншої особи, а також відсутності достатньої правової підстави для такого набуття (збереження), зокрема у разі, коли відповідні підстави згодом відпали. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Наявність певної правової підстави для набуття особою майна виключає застосування до неї положень статті 1212 Цивільного кодексу України, якщо згадана підстава продовжує існувати. Водночас сама лише наявність укладеного між сторонами договору не є Оостаптьоіо підставою для віднесення до договірних будь-яких правовідносин, що виникають між цими особами. Для визнання відповідних зобов`язань між сторонами договірними необхідним є встановлення факту їх виникнення саме на підставі умов та на виконання відповідного договору. Водночас сплата однією стороною гроилових коштів другій стороні поза межами платежів, передбачених договором чи Ооговорамн, зокрема переплата понад визначену в договорі (договорах) суму, не може бути визнана такою, що здійснена на підставі відповідного договору. Аналогічні правові висновки викладені також в постанові Верховного Суду від 14.10.2014 року № 3-138гс14 Верховного Суду України та в постанові Вищого господарського суду України від 26.10.2016 року у справі № 922/189/16. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Відповідно до ч. 1 ст. 1213 ЦК України набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Більш гого, закон всганювлює два виключення із цього правила: по-перше, якщо виплата вказаних платежів не є результатом рахункової помилки з боку особи, яка проводила цю виплату; по-друге, у разі відсутності недобросовісності з боку набувача. Правильиість викопаних розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презумуються. Такий висновок міститься у рішенні Верховного Суду від 10 квітня 2019 року № 298/1396/16-ц. Зважаючи на викладене, оскільки відповідач в добровільному порядку не повернув позивачу надмірно виплачені кошти, відтак суд приходить ло висновку, що у відповідності до вказаних норм закону відповідач повинен повернути позивачу надмірно виплачені йому грошові кошти в загальній сумі 7 174 грн. 00 коп., оскільки дана сума була виплачена, як переплата понад визначену в договорі суму. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Зважаючи на надані докази, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують уцілому позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ч.1, ч.2 ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) покласти на відповідача. На підставаі вищевикладеного, ст.ст. 1212, 1213 ЦК України,

Outcome: approved