Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Заявниця звернулася до суду з даною заявою мотивуючи тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON], після смерті якого відкрилася спадщина, вона є спадкоємцем першої черги за законом, батькові її покійного чоловіка -[PERSON], який помер [INFO], було видано свідоцтво про право власності на будівлі, а саме: на домоволодіння [ADDRESS], у встановлений законом строк після смерті чоловіка вона прийняла спадщину, але не може оформити спадкові права, оскільки в свідоцтві про право власності від 22.02.1962 року, помилково зазначено по батькові власника -[PERSON] замість вірного [PERSON]. А тому заявниця просить суд встановити факт, що свідоцтво про право особистої власності на будівлі, видане 22.02.1962 року відділом комунального господарства виконавчого комітету Білоцерківської міської ради на підставі рішення № 92 від 14.02.1962 року на домоволодіння [ADDRESS] Київської області та зареєстроване в Білоцерківському МБТІ в реєстраційній книзі за № 2686, на ім'я [PERSON] належить [PERSON], який помер [INFO]. В суді заявниця підтримала заяву в повному обсязі. За ухвалою суду від 02.11.2016 року до участі у справі в якості заінтересованої особи залучено Білоцерківську міську раду Київської області. Представники заінтересованих осіб в судове засідання не з'явилися, про час розгляду справи повідомлялися належним чином, від Першої Білоцерківської міської державної нотаріальної контори до суду надіслано письмове клопотання щодо розгляду справи без участі їх представника. Заслухавши пояснення заявниці, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що [INFO] помер чоловік заявниці [PERSON], який проживав та був зареєстрований до дня смерті по [ADDRESS] разом з заявницею [PERSON], що стверджується копією свідоцтва про його смерть та копією довідки управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради Київської області від 12.07.2016 року № 2064. З матеріалів спадкової справи № 206/2016, копію якої надано на запит суду Першою Білоцерківською міською державною нотаріальною конторою Київської області, вбачається, що після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини за законом звернулася до нотаріуса 27.09.2016 року [PERSON], інші спадкоємці за законом та заповітом, а саме: дочка спадкодавця та рідний брат спадкодавця [PERSON] у встановлений законом строк відмовилися від прийняття спадщини, подавши відповідні заяви. За ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. А згідно ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За положеннями ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За ч.1 ст.1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Як вказано вище, спадкоємець [PERSON] у встановлений законом строк прийняла спадщину після смерті чоловіка. В судовому засіданні також встановлено, що до складу спадкового майна входить житловий будинок [ADDRESS], 48/100 частин якого належало на праві власності [PERSON] на підставі договору дарування , посвідченого державним нотаріусом Білоцерківської державної нотаріальної контори 11.12.1981 року, зареєстровано в реєстрі за № 22891, що слідує з копії цього договору; 52/100 частини цього будинку належало на праві власності батькові [PERSON] -[PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлі, видане 22.02.1962 року відділом комунального господарства виконавчого комітету Білоцерківської міської ради на підставі рішення № 92 від 14.02.1962 року на домоволодіння [ADDRESS] Київської області та зареєстроване в Білоцерківському МБТІ в реєстраційній книзі за № 2686, що вбачається з копії цього свідоцтва. [PERSON] згідно копії свідоцтва про смерть в матеріалах справи, помер [INFO], спадщину після його смерті прийняв син [PERSON], але не оформив своїх спадкових прав. З копії свідоцтва про право власності на будинок вбачається, що свідоцтво оформлене на ім'я [PERSON], тоді як помер -[PERSON], а тому заявниця позбавлена можливості оформити свої спадкові права після смерті чоловіка. Згідно п.6 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім'ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу. Як роз'яснено в листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Судова практика розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документа можуть подавати: - особа - власник правовстановлюючого документа, якій необхідно довести належність цього документа їй; спадкоємці померлої особи - власника цього документа для оформлення спадкових прав; утриманці померлого для одержання пенсії; прокурор у порядку статей 45, 46 ЦПК; інші особи, які заінтересовані у встановленні факту. З матеріалів справи вбачається, що в свідоцтві про народження батька чоловіка заявниці вказано -[PERSON], народився [INFO], тоді як в свідоцтві про право власності на вказаний вище будинок зазначено власника -[PERSON]. Той факт, що свідоцтво про право власності на будинок належить саме [PERSON] стверджується копією договору дарування частини житлового будинку по [ADDRESS], на який вказано вище в рішенні, в цьому договорі є посилання на вказане свідоцтво; заявницею надано копію трудової книжки на ім'я [PERSON] [INFO], в якій є виправлення по батькові на «[PERSON]», виправлення належним чином засвідчено. Відповідно до ч.1 ст.234 ЦПК України окреме провадження -це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. А тому встановлення факту належності спадкодавцю правовстановлюючого документу на будинок має значення для оформлення спадщини за законом заявницею. Отже, суд вважає за можливе встановити факт належності [PERSON] свідоцтва про право власності на будинок [ADDRESS], яке було помилково оформлено на ім'я [PERSON].

Outcome: approved