Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - орган опіки та піклування Заставнівської РДА Чернівецької області про відібрання малолітньої дитини. В обґрунтування позову посилається на те, що він у період з 17.07.2010 по 06.03.2015 перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Рішенням Заставнівського районного суду даний шлюб було розірвано. Під час їх шлюбу, [INFO] у них народилася донька [PERSON] , Після припинення фактичних шлюбних відносин між ним та [PERSON] , донька залишилась проживати з матір`ю та фактично проживала у [ADDRESS] у будинку дідуся та бабусі - [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17.12.2015 було зобов`язано [PERSON] не чинити перешкод батькові у спілкуванні з донькою та визначено порядок його спілкування з дитиною. У липні 2019 року мама дівчинки [PERSON] трагічно загинула внаслідок злочину у м. Берлін, ФРН. З моменту коли позивач дізнався про смерть його колишньої дружини він звернувся до відповідачів з бажанням побачити свою доньку [PERSON] та повідомив про своє бажання щоб донька проживала з ним, оскільки мама дитини померла і він є єдиним законним представником і татом [PERSON] . Однак відповідачі відмовили йому у бажанні бачити дитину, більше того відмовилися йому повідомляти її місцеперебування. З цих підстав 08.08.2019 позивач звернувся до Заставнівського ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області із заявою про те, що йому невідомо місце перебування дитини. Його звернення зареєстроване ЄО №2709 від 08.08.2019. 13.08.2019 позивач звернувся до ССД Заставнівської РДА із проханням сприяння встановлення місця перебування його малолітньої доньки (копія заяви додається). 14.08.2019 року в.о. голови Заставнівської РДА В. Молдован звернувся із листом до т. в.о. начальника ВП Заставнівського ВП Кіцманського ГУНП у Чернівецькій області із проханням здійснити негайні дії щодо встановлення місця перебування малолітньої [PERSON] та вжити заходів для її повернення батькові. Оскільки відомостей про місце перебування дитини, про її фізичний і психологічний стан у позивача не було, то 14.08.2019 він звернувся до правоохоронних органів із заявою по факту зникнення дитини. 21.08.2019 року на виконання ухвали Заставнівського районного суду про зобов`язання уповноважених осіб Заставнівського ВП Кіцманського ВП ГУНП в Чернівецькій області внести відомості до ЄРДР про кримінальне правопорушення було зареєстроване кримінальне провадження 1201926009000244. В рамках розслідування вищевказаного кримінального провадження 26.08.2019 була допитана відповідачка, [PERSON] , яка повідомила, що [PERSON] перебуває та проживає за місцем проживання та прописки за адресою: [ADDRESS] під її наглядом. Також у матеріалах кримінального провадження містяться письмові пояснення [PERSON] , в яких він зазначає, що станом на 19.08.2019 [PERSON] перебуває в таборі. 26 серпня 2019 року була винесена постанова про закриття кримінального провадження. Оскільки, на думку правоохоронних органів, було встановлено місце перебування дитини. Зі змісту постанови вбачається, що на момент прийняття даного рішення, станом, на 26.08.2019року, дівчинка перебуває в оздоровчому таборі "Лунка", який розташований смт. Красноїльськ Сторожинецького району Чернівецької області (копія постанови про закриття кримінального провадження додається). Однак, 20.08.2019 року [PERSON] , забрала дитину із табору, крім того, у особовій справі дитини, що знаходиться у таборі міститься заява [PERSON] про заборону віддавати [PERSON] будь яким іншим особам крім нього та [PERSON] . 13 вересня 2019 року Заставнівська районна державна адміністрація винесла розпорядження №235-р про затвердження рішення комісії з питань захисту прав дитини при районній державній адміністрації від 06.09.2019 №12/2 «Про захист прав та законних інтересів малолітньої [PERSON] , [INFO] . На засіданні комісія вирішила: зобов`язати громадян [PERSON] та [PERSON] , в сім`ї яких проживає малолітня [PERSON] , передати дитину її законному представнику, [PERSON] , в сім`ї якого згідно з чинним законодавством має проживати дитина; зобов`язати [PERSON] виконувати свої батьківські обов`язки відносно малолітньої доньки, забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти та належний всебічний розвиток. Всіляко сприяти і створювати умови для спілкування дитини з іншими близькими родичами, зокрема, бабусею та дідусем по материнській лінії, [PERSON] та [PERSON] , визначивши дні та години побачення їх із онукою в спосіб та за спільною домовленістю; службі у справах дітей РДА здійснити заходи щодо надання сім`ї соціального супроводу та взяття малолітньої [PERSON] на облік дітей, що опинилися в складних життєвих обставина; у разі невиконання даного рішення ССД РДА звернутися до правоохоронних органів щодо притягнення винних осіб до відповідальності у відповідності до чинного законодавства; контроль за виконанням даного рішення покласти на службу у справах дітей Заставнівської РДА. Дане рішення не було виконано з вини відповідачів. Малолітня [PERSON] , з моменту смерті її матері, знаходиться у відповідачів, які без згоди батька утримують її у себе та перешкоджають батькові здійснювати його батьківські обов`язки. Також зазначає, що він вдруге одружений, спільних дітей вони не мають, також у дружини своїх дітей немає, остання згодна виховувати доньку позивача. Вказує, що він матеріально забезпечений, має змогу забезпечити доньку [PERSON] усім необхідним. Саме тому, позивач просить відібрати малолітню [PERSON] від [PERSON] та [PERSON] . Позивач [PERSON] та його представниця [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав вказаних у позовній заяві просили їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та їх представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю, в їх задоволенні просили відмовити, з підстав вказаних у відзиві на позов, що надійшов. У згаданому відзиві відповідачі посилаються на те, що позовні вимоги мотивовані тим, що позивач [PERSON] має переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина - [PERSON] проживала з ним, посилаючись на правила ст. 163 СК України. Заявлені вимоги відповідачі вважають необґрунтовані та передчасні з огляду того, що позивач висловлює свою зацікавленість фізичним, емоційним, психологічним становищем своєї малолітньої дитини. Однак, як вже було встановлено в судовому порядку, що підтверджується мотивувальною частиною рішення Заставнівського районного суду Чернівецької області від 17.12.2015 у справі №716/917/15-ц, спілкування малолітньої дитини - [PERSON] з позивачем поза межами звичного для неї середовища залишає негативний відбиток на її психологічному стані. При особистих зустрічах малолітньої [PERSON] з позивачем, в поведінці останнього наявні ознаки психологічного тиску на дитину, що негативно відображається на її здоров`я, емоціях, самопочутті в цілому. Дані обставини підтверджуються актами спеціаліста психолога, листами самої дитини, що наявні в матеріалах справи. Також вказують, що наслідком відібрання дитини є зміна умов, місця, режиму проживання, оточення традицій. Зазначають, що більшу частину свого життя малолітня [PERSON] прожила з відповідачами. Саме тому, її відібрання від останніх вплине на її емоційний стан, психологічне здоров`я, тощо. Крім того, вказують, що відібрання дитини від них не буде відповідати інтересам малолітньої [PERSON] . Представник третьої особи Пендюр В.М. в судовому засіданні висловив свою позицію щодо позовних вимог та вважає, що малолітня [PERSON] повинна проживати із батьком, який, в силу обставин, що склались (смерть матері) є її законним представником. Також підтримав рішення комісії з питань захисту прав дитини Заставнівської РДА «Про захист прав та законних інтересів малолітньої [PERSON] , [INFO] » №12/2 від 06.09.2019, згідно якого комісія вирішила зобов`язати відповідачів передати малолітню [PERSON] позивачу по справі, який є батьком останньої та зобов`язати батька належним чином виконувати свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини. Суд, заслухавши доводи сторін та їх представників, представника третьої особи, врахувавши обставини на які посилаються сторони в позовній заяві та відзиві на неї, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з огляду наступного. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 19 ЦПК України передбачено, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, 4, 7 та 11 до Конвенції», кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. З урахуванням вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; як розподілити між сторонами судові витрати; чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Положеннями ст. 76 ЦПК України, встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно довимог ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у п. 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів. Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 17.07.2010 по 06.03.2015 перебував в зареєстрованому шлюбі із [PERSON] . У вказаному шлюбі [INFO] народилася дитина - [PERSON] . Згідно копії повторного свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 15.08.2019 (а.с. 9) батьком [PERSON] є позивач, матір`ю дитини є [PERSON] . Шлюб між позивачем та [PERSON] 06.03.2015 було розірвано. Після розірвання шлюбу [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Також після розірвання шлюбу малолітня [PERSON] залишилася проживати із батьками [PERSON] . Наведене визнано учасниками справи та не підлягає доказуванню. Згідно рішення Заставнівського районного суду від17.12.2015, що набрало законної сили (а.с. 10-13) позивачу визначено порядок його спілкування з дитиною [PERSON] , [INFO] , а саме кожну першу, третю суботу з 09-00 години по 20-00 годину; кожну першу неділю місяця з 09-00 години по 20-00 годину; кожну другу, четверту середу з 09-00 години по 20-00 годину; кожен другий, четвертий четвер з 09-00 години по 20-00 годину; у святкові дні з 15-00 години до 18-00 години за місце проживання батька. Також зобов`язано [PERSON] не чинити позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною. Крім того, згідно рішення суду визначено необмежене спілкування з дитиною особистими засобами телефонного зв`язку. Судом також встановлено, що в липні 2019 [PERSON]. було вбито в ФРН (а.с. 30-34). Дана обставина також визнана сторонами та не підлягає доказуванню. Згідно ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Таким чином після смерті [PERSON]. єдиним законним представником малолітньої [PERSON] є її батько - позивач по справі [PERSON] . Також судом встановлено, що після розірвання шлюбу позивача із [PERSON] їх спільна дитина [PERSON] проживала із матір`ю, а також дідусем та бабусею [PERSON] та [PERSON] , які є відповідачами по справі. Після смерті [PERSON]. малолітня [PERSON] продовжує проживати з відповідачами. Згідно письмових доказів, що містяться в справі, а саме заяви позивача до поліції (а.с. 14), рапортів (а.с. 15, 18), заяви позивача до служби у справах дітей Заставнівської РДА (а.с. 16) відповідачі чинять позивачу перешкоди у спілкуванні з дитиною, переховували її місцеперебування. Крім того, з матеріалів справи вбачається, що малолітня [PERSON] протягом певного часу перестала відвідувати навчальний заклад, що вбачається із повідомлення (а.с. 26). Також з матеріалів справи вбачається, що в серпні 2019 малолітня [PERSON] перебувала в оздоровчому таборі «Лунка» з якого її на період з 20.08.2019 по 29.08.2019 забрала бабуся [PERSON] (а.с. 25), а також її дідусь [PERSON] , згідно поданої заяви (а.с. 24) заборонив працівникам табору віддавати дитину будь-яким третім особам, крім нього та [PERSON] . В зв`язку із даними подіями позивач звернувся із заявою до служби у справах дітей та згідно рішення Комісії з питань захисту прав дитини Заставнівської РДА №12/2 від 06.09.2019 «Про захист прав та законних інтересів малолітньої [PERSON] , [INFO] » (а.с. 29), затвердженого Розпорядженням Заставнівської РДА №235-р від 13.09.2019 (а.с. 28) зобов`язано відповідачів передати дитину її законному представнику [PERSON] , тобто позивачу по справі. Згідно ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. У відповідності до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до пункту 2 статті 6 СК України малолітніми дітьми, є діти до досягнення 14 років. Згідно до ч. 1 ст. 39 ЦПК України права, свободи та інтереси малолітніх осіб віком до чотирнадцяти років, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді відповідно їхні батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом. Згідно до приписів ч. 2-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Крім того, відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закон України «Про охорону дитинства»). Згідно з ч. 1 ст. 162 СК України, якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. Згідно з ч. 1-2 ст. 163 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Батьки мають право вимагати відібрання малолітньої дитини від будь-якої особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 р. N 789-XII, частин 7, 8 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. У принципах 2 та 6 Декларації прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16. За вказаних обставин, відповідачами та їх представником не надано належних та допустимих доказів в обґрунтування своєї позиції щодо предмету спору, натомість представником позивача надано суду переконливі докази, що дають право зробити висновок про доведеність та обґрунтованість позовних вимог, а тому позов слід задовольнити в повному обсязі. Згідно вимог ст.. 430 ч. 1 п.5 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про відібрання дитини і повернення її тому, з ким вона проживала. За змістом ч. 1 ст. 162 СК України, суд має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. В судовому засіданні встановлено, що малолітня [PERSON] після розірвання шлюбу позивача з [PERSON] постійно проживала саме з відповідачами, а тому з врахуванням рішення суду від 174.12.2015 в справі №716/917/15-ц (а.с. 10-13), підстав для негайного виконання рішення суду в цій частині немає. На підставі викладеного та

Outcome: approved