Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Шевченківського районного суду м. Запоріжжя з позовом про поділ спільного майна подружжя, за змістом якого 11 вересня 2010 року вона уклала шлюб з відповідачем, актовий запис № 854, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу [NUMBER] . Сімейне життя з відповідачем не склалося, шлюбні відносини припинені, спільне життя та збереження сім`ї неможливо. Від шлюбу мають дітей: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , які через відсутність згоди відповідача ніде не зареєстровані, але проживають за адресою: [ADDRESS] . У період перебування в шлюбі сторонами було набуто у власність нерухоме майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка), та автомобіль HYUNDAI ACCENT 2011 року, державний реєстраційний номер [NUMBER] .Оригінали договорів купівлі-продажу знаходилися у відповідача, тому позивач не мала можливості надати їх до суду. Відповідач у добровільному порядку з січня 2020 року почав перераховувати аліменти у мінімальній сумі, 1780 грн. на двох дітей, навмисно припинив підприємницьку діяльність, яка приносила йому значний дохід (200 000-500 000 грн.) лише з метою зменшити до максимального мінімуму розмір належного утримання своїм дітям. Відповідно до розміру отриманих ним доходів відповідач утримання дітям не надає, у зв`язку з чим позивач вимушена була звернутися до суду з позовом про стягнення з нього аліментів на утримання дітей та її утримання до досягнення дітьми трирічного віку - самих лише її доходів недостатньо для забезпечення фізичного, духовного розвитку, утримання та лікування дітей, адже вона не працює, їй у цьому допомагають батьки та рідня, а у зв`язку з тим, що відповідач добровільно не сплачує аліменти, вказаних грошових коштів не вистачає для нормального забезпечення дітей, що в свою чергу є підставою для відступлення від рівності часток подружжя у спільній власності. У зв`язку з чим позивач просила суд про збільшення її частки у спільному майні, набутому у період шлюбу - до 3/4 часток. 28.01.2020 року відповідач продав спірний автомобіль [PERSON] , 1989 року народження, у зв`язку з чим позивач збільшила позовні вимоги та з урахуванням ринкової вартості спірного майна просила визнати за нею право власності на 98/100 частин квартири. Відповідно до рішення Запорізького районного суду м. Запоріжжі від 27.05.2020 року шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 11.09.2010 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 854, розірвано, стягнуто з відповідача, [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання дітей: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частки від усіх видів доходу [PERSON] щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня пред`явлення цього позову й до досягнення дітьми повноліття, стягнуто з відповідача [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , аліменти на її утримання у розмірі 1/6 частини від усіх видів доходу [PERSON] щомісячно, починаючи стягнення від дня пред`явлення цього позову і до досягнення дітьми: [PERSON] , [INFO] , і [PERSON] , [INFO] , трирічного віку. Але добровільно відповідач аліменти не сплачує, має заборгованість. Ухвалою суду від 16.01.2020 року відкрито провадження по справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 25.08.2020 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Відповідач позов не визнав, звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] , [PERSON] про визнання права особистої приватної власності на спірну квартиру та на частину будівельних матеріалів, у обґрунтування якого він зазначив, що квартира за адресою: [ADDRESS] , фактично була подарована йому, його бабусею, [PERSON] , договір купівлі-продажу від 05.05.2008 року спірної квартири фактично є договором дарування, тому, просить суд визнати за ним право особистої приватної власності на цю квартиру. Окрім того, зазначив, що у період проживання у шлюбі з позивачем він за спільні кошти подружжя придбавав будівельні матеріали та збудував на земельній ділянці, яка належала [PERSON] за адресою; [ADDRESS] , жилий будинок, тому на 1\\2 частину витрачених будівельних матеріалів він і просить визнати право власності за ним. Відповідач за зустрічним позовом, [PERSON] , та її представник зустрічний позов не визнали у повному обсязі, подали до суду відзив, у якому зазначили, що спірний будинок було придбано її батьками у 1988 році, а після розлучення батьків у 2000 році, її мати, [PERSON] ( [PERSON] ) 12.11.2001 року за рішенням /справа №2-360/2001/ Запорізького районного суду набула право власності на Ѕ будинку. Жилий будинок з 2006 року не перебудовувався і не ремонтувався, знаходиться у первісному стані, [PERSON] не є власником ні земельної ділянки, ні будинку, а лише зареєстрована у цьому будинку, не була і не є його власником. З 2010 року по 2011 рік вона проживала з батьками чоловіка у [ADDRESS] , а з 2012 по 2020 роки проживала за адресою: [ADDRESS] , з позивачем. [PERSON] померла [INFO] . З 2012 року по день смерті вона проживала з сином [PERSON] , подарувати цю квартиру позивачу вона ніколи не мала наміру, бо окрім нього, мала ще двох онуків [PERSON] , [PERSON] та синів [PERSON] , [PERSON] , тому про дарування квартири лише йому одному ніколи не було й мови, цим вона образила б інших онуків та сина. Кошти на купівлю квартири надали її батьки. Її батько, [PERSON] , 13 років працював на Крайній Півночі Росії і мав заощадження, тому надав їй 149 530,00 грн, які й були передані за договором, а оскільки [PERSON] коштів не мав, то і всі витрати на послуги нотаріуса та оцінки сплачувались грошима батьків. На підтвердження зазначених обставин нею було заявлене клопотання про допит свідків, якім відомі ці обставини, це її батьки та батьки позивача. [PERSON] знав наслідки набуття у власність квартири за договором купівлі-продажу, йому їх роз`яснювала нотаріус. З 2016 року до 2020 року його не хвилювало, що кошти надавали тесть з тещею, а коли він повів себе аморально, зрадив дружину, завів коханку почав робити також аморальні речі стосовно майна, набутого за час сімейного життя, вирішив позбавити її та дітей майна таким чином. Просить відмовити у задоволенні зустрічного позову за необґрунтованістю. Відповідач за зустрічним позовом, [PERSON] , зустрічний позов не визнала у повному обсязі, просила відмовити у його задоволенні за необґрунтованістю, пояснила суду, що вона є власником спірного будинку, позивач [PERSON] ніколи не отримував її згоди і не виконував ні ремонт, ні будівництво належного їй будинку за адресою: [ADDRESS] , з ремонтом частково допомагали його батьки з власної волі, як і батьки чоловіка її доньки. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін та свідків та дослідивши надані по справі докази, приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню у повному обсязі, а у задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. Відповідно до ст. 51, п.5 ч. 1 ст. 92 Конституції України засади регулювання шлюбу і сім`ї визначаються виключно законами України, кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї розповсюджується на рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями СК України та ЦК України. У статті 15 Цивільного кодексу України вказано , що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Відповідно до пункту 1 статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод гарантується кожній особі, окрім інших прав, право на повагу до її житла. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] 11 вересня 2010 року уклали шлюб, про що вбачається зі свідоцтва про шлюб сторін серії [NUMBER] від 11.09.2010 року. За час перебування у шлюбі сторонами було набуто у власність рухоме та нерухоме майно. Так, за договором купівлі-продажу квартири від 15 липня 2016 року на ім`я [PERSON] була придбана спірна квартира за адресою: квартира [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за відповідачем, що підтверджується відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (інформаційна довідка). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ст. 60 СК України). Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Наполягаючи на зустрічному позові, [PERSON] просив визнати за ним право особистої приватної власності на спірну квартиру, пояснюючи це тим, що фактично така квартира була йому подарована його бабусею [PERSON] , а сам договір купівлі-продажу квартири від 05.05.2008 року фактично є договором дарування. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована і один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Оскільки спірна квартира була придбана під час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а значить презюмується те, що вона є спільним сумісним майном подружжя, незважаючи на те, на чиє ім`я вона придбана. При цьому, [PERSON] посилався на положення п.2 ч.1 ст. 57 СК України, відповідно до яких особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Згідно ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність (ч.1 ст. 717 ЦК України). Натомість, за змістом договору від 15 липня 2016 року він не є договором дарування, адже за ним на ім`я [PERSON] у [PERSON] спірна квартира була придбана шляхом її купівлі-продажу за певну грошову суму. Так, відповідно до п.2 договору від 15.07.2016 року продаж квартир здійснено за 149 530 грн, які покупець одержала повністю до підписання цього договору. Згідно п. 5 цього ж договору дружина [PERSON] , [PERSON] надала згоду на купівлю-продаж квартири за ціну та на умовах, визначених цим договором. Зазначений договір посвідчено приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Кардаш Я.В. та зареєстровано у реєстрі за № 516. Тобто, зазначений договір відповідає вимогам чинного законодавства. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (ст. 235 ЦК України). Натомість, [PERSON] жодних вимог щодо визнання договору купівлі-продажу квартири від 15 липня 2016 року удаваним, тобто таким, що приховав у собі договір дарування спірної квартири, під час судового розгляду не заявлялося. Більше того, допитані у судовому засіданні з боку позивача за зустрічним позовом свідки [PERSON] та [PERSON] спростовували вищевказані твердження свого сина [PERSON] щодо дарування йому квартири, а батько позивача [PERSON] взагалі стверджував на тому, що спірна квартира була саме продана його матір`ю [PERSON] своєму онукові [PERSON] та його дружині [PERSON] . Беручи до уваги викладене та зважаючи на те, що договір купівлі-продажу квартири від 15 липня 2016 року не змінювався, не визнавався недійсним або удаваним, заявлені [PERSON] позовні вимоги про визнання за ним права особистої приватної власності на квартиру за адресою: квартира [ADDRESS] , задоволенню не підлягають. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Згідно з п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України, відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно- будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Встановлення цієї обставини відповідає закріпленому законом принципу презумпції спільної сумісної власності подружжя на придбане майно. Частиною 1 ст. 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Наполягаючи ще на первісно заявлених позовних вимогах, щодо визнання за [PERSON] права власності на 2/3 частин квартири [ADDRESS] , що згодом позивачем було збільшено до 98/100 частин спірної квартири, [PERSON] послалася на положення саме ч.2 ст. 70 СК України, відповідно до яких при вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Дійсно, сторони від шлюбу мають спільних дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , про що слідує з відповідних свідоцтв про народження вказаних дітей. За твердженнями [PERSON] діти через відсутність згоди відповідача ти ніде не зареєстровані, але проживають разом з нею за адресою: [ADDRESS] , та перебувають безпосередньо на утриманні позивача. І вказані твердження стороною відповідача спростовані не були. Більш того, судом встановлено, що рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 27.05.2020 року суд, зокрема, вирішив: «Розірвати шлюб, укладений між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований 11 вересня 2010 року Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис за № 854. Стягнути з [PERSON] ( [INFO] , ІПН: [NUMBER] , [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , ІПН: [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] ; адреса проживання: [ADDRESS] ) аліменти на утримання малолітніх дітей: доньку - [PERSON] , [INFO] , та сина - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини його заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.10.2019 та до досягнення дітьми повноліття. Стягнути з [PERSON] ( [INFO] , ІПН: [NUMBER] , [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , ІПН: [NUMBER] , адреса реєстрації: [ADDRESS] ; адреса проживання: [ADDRESS] ) кошти на її утримання в розмірі 1/6 частки всіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 07.10.2019 та до досягнення дітьми: донькою [PERSON] , [INFO] , та сином [PERSON] , [INFO] , трирічного віку». Крім того, [PERSON] наполягала на тому, що відповідач належного утримання дітям не надає. І у суду немає підстав не довіряти таким поясненням позивача, адже вони узгоджуються з розрахунком заборгованості, складеним 21.08.2020 року головним державним виконавцем Шевченківського ВДВС м. Запоріжжя Кононенко Ю.О., згідного якого станом на 31.07.2020 року у [PERSON] за період з жовтня 2019 року по липень 2020 року обрахована заборгованість перед позивачем з виплати аліментів на утримання дітей сторін, що у загальній сумі склала 26 315,97 гривень. Факт існування такої заборгованості, що була утворена за значний, на думку суду, період часу, що склав більше ніж півроку, має істотне значення для вирішення заявлених [PERSON] позовних вимог, з урахуванням перебування останньої, починаючи з вересня 2018 року, на обліку в управлінні захисту населення Запорізької міської ради по Шевченківському району з отриманням нею лише допомоги на народжених дітей, щомісячний розмір якої значно є меншим ніж розмір законодавчо встановленого прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку (довідка названого управління № 336 від 10 січня 2020 року - 1720 гривень на обох дітей). Отже, беручи до уваги викладене, та враховуючи те, що сторона [PERSON] не надала суду жодних доказів, які б вказували на причини, що унеможливлювали належне виконання відповідачем покладених на нього аліментних зобов`язань, суд застосовує положення ч.2 ст. 70 СК України, відступаючи від засади рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, вважаючи частку позивача через перелічені обставини вже збільшеною до 2/3 частин останньої. При цьому, на висновок суду не впливає наданий стороною відповідача розрахунок заборгованості з аліментів від 21.01.2021 року та квитанція про сплату боргу від 26.01.2021 року, адже такі документи не спростовують існування виявленої судом заборгованості. Дії відповідача з погашення у грудні 2020 року та січні 2021 року аліментної заборгованості судом розцінюються, зокрема, як спосіб захисту від заявлених до нього позовних вимог. Крім того, суд дійшов висновку про необхідність задоволення збільшених позовних вимог позивача, тобто про визнання за [PERSON] права власності саме на 98/100 частин квартири [ADDRESS] , виходячи з наступного. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано ст.63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою для набуття особистої власності кожним з подружжя. Як слідує з матеріалів справи, 28 січня 2020 року [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу, відповідно до якого ним було продано автомобіль HYUNDAI ACCENT, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . При цьому, вказаний транспортний засіб було придбано у період шлюбу сторін, про що достовірно вбачається зі свідоцтва про реєстрацію вказаного автомобіля, згідного якого транспортний засіб HYUNDAI ACCENT, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , було зареєстровано на ім`я [PERSON] 20.10.2018 року. Отже, судом встановлено, що відповідач самостійно до розірвання шлюбу та у період розгляду судом цієї справи, розпорядився сумісним майном подружжя, вказаним автомобілем, уклав договір купівлі-продажу останнього без згоди позивача, як співвласника такого спільного сумісного майна. Таким чином, беручи до уваги викладене, та враховуючи те, що сторона [PERSON] не надала суду жодних доказів, які б вказували на нагальність потреби в самостійній реалізації відповідачем спільного автомобіля подружжя [PERSON] , суд, зважаючи на те, що [PERSON] жодним чином не компенсував своїй колишній дружині відповідної майнової втрати для останньої, при поділі майна сторін також застосовує положення ч.2 ст. 70 СК України, виходячи з наступного. Так, згідно п.22 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» № 11 від 21.12.2007 року поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, а саме згідно звіту з оцінки майна, складеного Запорізькою товарною біржею «Гілея», станом 04.11.2019 року ринкова вартість спірної квартири складає 338 283 гривні. Крім того, відповідно до висновку про вартість майна від 05.11.2019 року, складеного оцінювачем [PERSON] , станом 30.10.2019 року ринкова вартість автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , складає 212 211 гривень. При цьому, матеріали справи не містять інших доказів щодо визначення вартості майна, ніж ті, що були надані стороною позивача. Оскільки сторона відповідача обмежилася лише власними запереченнями, не надаючи жодних власних звітів про оцінку чи експертних висновків щодо визначення ринкової вартості переліченого вище майна, й клопотань про призначення відповідних експертних досліджень від [PERSON] чи його представника до суду не надходило, приймаючи й те, що доводи сторони відповідача про відсутність ознайомлення з об`єктом оцінки шляхом доступу до нього спростовуються наявними у додатках до звіту з оцінки спірної квартири фотографіями останньої, суд вважає названий звіт та зазначений висновок належними та допустимими доказами визначення дійсної ринкової вартості спірної квартири та автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] . Отже, належними позивачеві від частки автомобіля HYUNDAI ACCENT, 2011 року випуску, державний реєстраційний номер [NUMBER] , мають бути 106 105,50 гривень, з розрахунку: 212 211 гривень х 1\\2 частку. Частка [PERSON] у вартості спірної квартири, як вже зазначалося судом, береться в розмірі 2/3, і складає 225 522 гривень, з розрахунку: 338 283 гривень х 2\\3 частки. А загальна вартість належного [PERSON] має становити331 627,50 гривень. Враховуючи викладене, остаточна частка позивача у квартирі [ADDRESS] , має становити не менше ніж 98/100 її частини, виходячи з наступного рівняння та здійсненого на його основі розрахунку: 338 283 гривень 100 (загальна вартість квартири) (загальна кількість часток квартири) --------------------------------------------------- = --------------------------------------------- 331 627,50 гривень Х (загальна вартість належного [PERSON] майна) (кількість часток [PERSON] у квартирі), де Х = (331 627,50 х 100) / 338 283 = 98,03. Таким чином, заявлені позовні вимоги [PERSON] щодо визнання за нею права власності на 98/100 частин спірної квартири, й підлягають повному задоволенню, з відступленням від рівності часток при вирішення спору про поділ майна подружжя, на обґрунтуванням чого судом наведені доводи, які перераховані раніше. Зустрічні позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на 1\\2 частину будівельних матеріалів, що були використані при будівництві житлового будинку за адресою: [ADDRESS] , судом не можуть бути задоволені з огляду на наступне. З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] на підставі рішення Запорізького районного суду Запорізької області від 12.10.2001 року є власником 1\\2 частини житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно Державного акту про право власності на земельну ділянку [PERSON] є й власником земельної ділянки, на якій розташовано вказаний будинок. Як зазначав позивач за зустрічним позовом, під час шлюбу сторін за спільні кошти подружжям [PERSON] велось будівництво житлового будинку за вищевказаною адресою. При цьому, [PERSON] до зустрічного позову було надано лише товарні чеки та накладні про придбання певних будівельних матеріалів, натомість в наданих документах взагалі не відображено, хто ж саме придбавав такі матеріали. За чи саме кошти - за особисті певної особи чи за спільні кошти саме подружжя [PERSON] - куплялися такі будівельні матеріли, також не є зрозумілим, адже відповідних доказів позивачем на підтвердження власних тверджень суду надано не було. Більш того, посилання в наданих накладних про доставку будівельних матеріалів на вищевказану адресу саме по собі не може слугувати беззаперечним доказом їх дійсного постачання, враховуючи категоричну незгоду відповідача [PERSON] із заявленими зустрічними позовними вимогами. Крім того, допитаний судом свідок [PERSON] власними поясненнями спростовував участь [PERSON] в будівництві житлового будинку за адресою: [ADDRESS] . Таким чином, суд вважає зустрічні позовні вимоги [PERSON] не доведеними достовірними належними та переконливими доказами, через що відмовляє у задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. У зв`язку з повним задоволенням первісного позову, в порядку ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню судові витрати, що складаються зі сплаченого нею судового збору в сумі 3 316 гривень та витрат, пов`язаних з розглядом справи (витрат на правничу допомогу), що підтверджені документально актами приймання виконаних робіт від 25.05.2020 року та від 05.02.2021 року за договором про надання правничої допомоги та представництва від 30.01.2020 року на загальну суму 11 000 гривень. Інших даних щодо судових витрат в розумінні положень ст. 133 ЦПК України матеріали справи не містять. На іпдставі викладеного та

Outcome: approved