Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-26 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 1.У березні 2018 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими та побутовими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS], на підставі свідоцтва про право на спадщину від 06.03.2018 року. Тривалий час у вказаному будинку зареєстрований - [PERSON], однак фактично у будинку він не мешкає з листопада 2014 року у зв'язку зі зміною місця проживання та тим, що вони припинили свої шлюбні відносини. Відповідач відмовляється знятися з реєстрації не пояснюючи причини своєї відмови, не приймає участі в утриманні будинку, не сплачує жодних комунальних послуг, та не виконує інших обов'язків користувача житлового будинку. У зв'язку з викладеним, просить суд, визнати [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS]. 2. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином шляхом оголошення на офіційному сайті Слов'янського міськрайонного суду Донецької області (а.с.20), про причини неявки суду не повідомив. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 3.Позивач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON], який діє на підставі договору щодо надання правової допомоги та представництва інтересів від 15.03.2018 року (а.с.9), в судове засідання не з'явились, надали заяви про розгляд справи за їх відсутності, на задоволенні позовної заяви наполягали, не заперечували проти винесення заочного рішення (а.с.17). ІІІ. Процесуальні дії у справі. 4.10.04.2018 року винесено ухвалу підготовчого засідання та призначено справу до розгляду (а.с.15). 5.Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільно-процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв'язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. 6.Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 7.В судовому засіданні встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 06.03.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Слов'янського районного нотаріального округу Донецької області Зубковою А.О., зареєстрованого у реєстрі за № 279, [PERSON] належить на праві власності житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями та спорудами, що знаходиться у смт. Черкаське Солов'янського району Донецької області, по вул. Робоча, № 9 (а.с.4). 8.Відповідно до довідки № 02-19/1207 від 14.03.2018 року, яка видана Черкаським селищним Головою Падалка С.В., [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS], однак фактично за вказаною адресою не проживає з листопада 2014 року по теперішній час (а.с.5). 9. Згідно домової книги для прописки громадян, що проживають [ADDRESS], [PERSON] дійсно зареєстрований за вказаною адресою з 13.07.1992 року (а.с.6-7) ІV. Оцінка Суду. 10. Вирішуючи питання стосовно визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, суд виходить з наступного. 11. "Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод" 1950 року, ратифікована Законом України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР, зокрема ст. 1 Протоколу №1 від 1952 року, передбачає право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускає позбавлення свого майна, крім як в інтересах суспільної необхідності і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнає право держави на здійснення контролю за використанням власності у відповідності з загальними інтересами або для забезпечення податків, інших зборів чи штрафів. 12. Відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. 13. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України). 14. Суд вважає, що у зазначеній справі наявна складна правова ситуація вибору між конкуруючими правами. З одного боку, є права власника житла, захист яких гарантовано ст. 41 Конституції України, ст. 1 Додаткового протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод і законом. З іншого - права відповідачів, які захищаються нормами статтями 30, 32, 47 Конституції, ст. 8 Конвенції та нормами житлового законодавства. 15. Позбавлення права користування житлом у цьому спорі є рівноцінним виселенню без надання іншого житла чи іншим способом припинення фактичного володіння і користування житлом - у випадку задоволення позову відповідач не буде мати можливості продовжити користування. Тому це є втручанням у житлові та приватні права відповідача. Водночас, користування відповідачем спірним майном є порушенням прав власника, яке є продовжуваним, і тому - не правовим. 16. Захист прав власника майна призведе до позбавлення житла відповідача, який ним фактично користується. Тому для вирішення даного спору слід звернутися до стандартів Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) та прецедентної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ). 17. Як джерело права (ст. 10 ЦПК України) тут належить застосувати правоположення, висловлені у Рішенні ЄСПЛ по справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02.12.2010, заява № 30856/03. У цьому Рішенні ключові обставини, які стосуються визначення рівня втручання у право на повагу до житла, мають схожість з обставинами і правовідносинами справи, що розглядається. Основне - у цьому рішенні сформульовано чіткі критерії, що дозволяють визначити, чи надмірним було втручання у право на повагу до житла, чи ні. Тому підхід, вжитий ЄСПЛ, належить застосувати і до даного спору. 18. У п. 41. Рішення зазначено, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див., серед багатьох інших джерел, рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. the United Kingdom), заява № 19009/04, п. 50). 19. Це правоположення відображає особливу цінність житла, і, застосовуючи даний принцип, суд вважає необхідним відповідно до ч. 2 ст. 8 Конвенції визначити, чи задоволення законних вимог власника буде співмірним втручанню у право на повагу до житла. 20. Згідно з п. 44 указаного рішення ЄСПЛ «…втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). 21. Щодо легітимної мети. Право власності захищено масивом правових норм законодавства України, базою яких є приписи ст. 41 Конституції України щодо непорушності права власності. Захист права власності є безумовно легітимною метою в даному випадку, тим більше, що перешкоди в його реалізації позивачам не припиняються. 22. Щодо принципу «відповідно до закону». Положення ст. 391 ЦК України, на норми якої посилається позивач, не визначають конкретних правових засобів захисту права власника, а лише вказують на таку можливість у межах способів захисту цивільного права відповідно до положень ст. 16 ЦК України та ст. 5 ЦПК України. 23. Суд констатує, що норми цивільного та житлового права не передбачають можливості конкретного способу захисту права власника житла у даній ситуації - законом не описано випадок, коли колишній член сім'ї власника всупереч волі власника продовжує там проживати без будь-яких договірних підстав. Відповідач вселився як член сім'ї власника відповідно до ст. 156 ЖК України і відноситься до цього житла як до свого. Разом із тим, вони статусу члена сім'ї (який надає право користування у таких випадках) втративи, а нового статус наймача не набув - автоматичного отримання такого статусу закон не передбачає; і було б невірним не брати до уваги зміну статусу відповідача щодо власника і щодо житла. Ця зміна в статусі визначає, чи у правовий спосіб фактичний користувач використовує житло, і саме випадок такої зміни, переходу з одного правового стану в інший, закон не обумовлює. Відповідач не є ні тимчасовим жильцем, ні наймачем, ні піднаймачем, ні особою, яка самоуправно зайняла приміщення тощо. Їх статус законом не визначений. Визнати відповідача таким, що втратив право користування житлом, чи виселити (аналогічний до даної ситуації спосіб захисту) на підставі приписів цивільного та житлового законодавства неможливо - немає такої нормативної підстави, оскільки немає визначення такого статусу в законі. Власник заперечує можливість будь-яких стосунків із відповідачами з приводу житла, після розірвання шлюбу онука позивача і вимагає саме такого способу захисту своїх прав, який вона обрала. Норми житлового законодавства, як підстава для задоволення чи відмови у позові, застосовані бути не можуть. Водночас, не можна й відмовляти у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини (ч. 10 ст. 10 ЦПК України). 24. Отже, слід констатувати, що наявні правові засоби не дозволяють забезпечити ефективний захист безумовного права позивача у даній справі: спеціальні норми містять спосіб захисту (втрата права користування), але не містять підстав, указаних позивачем. А цивільне законодавство передбачає як можливість (підставу) для звернення власником за захистом своїх прав у випадку перешкод (ст. 391 ЦК), так і вказує на один із способів реалізації власниками своїх прав - втрата права на користування житлом (ст. 405 ЦК). Тому у цій ситуації, на думку суду, є всі підстави для застосування загальних засад цивільного судочинства, відповідно до ст. 1, 3, 4 ЦК України. 25. Одним із способів захисту цивільного права є припинення дії, яка порушує право (п.3. ч.2 ст. 16 ЦК України). Фактичне користування без правових підстав чужою власністю всупереч волі власника є дією, яка порушує право. Позбавлення права користування припинить це порушення. Тому суд вважає, що в цій справі позивач обрала захист свого права відповідно до закону. 26. У даній справі нагальна суспільна необхідність, яка б могла бути виправданням позбавлення відповідача житла, залежить від реальної потреби у житлі для проживання власника та від наявності альтернативних варіантів забезпечення інтересів власників та користувача. 27. Для вирішення питання співмірності пропонованих заходів захисту права власника з тягарем, який буде нести відповідач, ключовими обставинами є те, що: - відповідач вселилися у житло правомірно, однак у даний час після припинення сімейних стосунків з сином позивачки правові підстави для їх проживання там відсутні - без договору найму чи іншої форми правовідносин між сторонами користування житлом не буде засноване на праві; - власниці житло потрібне для проживання і вона категорично не згідна на будь-які форми користування відповідачем цим будинком, оскільки вона несе витрати по утриманню житла, в тому числі й за відповідача, також не може скористатися своїм правом на субсидію. 28. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що задоволення позовних вимог не призведе до надмірного втручання у житлові права та права відповідача на повагу до житла з огляду на таке. 29. Право власності непорушне. Власник майна бажає жити у ньому, а не здавати в найм або ще якимось іншим чином реалізовувати свої правомочності власника. Це інтерес, заснований на праві. Спільне користування даним житлом в даному випадку неможливе, відповідачі втратили статус члена сім'ї власника, а статусу наймача не набули. А тому користується чужим майном поза правом. 30. Суд приходить до висновку, що інших альтернативних способів забезпечення реалізації прав власника, ніж як визнання особи такою, що втратила право користування спірним житлом, у даній ситуації немає, позивач саме так бажає захистити свої права і має на це право. Суспільна потреба у захисті власності в цьому випадку є - захист правових цінностей і прав конкретних осіб. Тому основне питання стосується визначення того, чи не буде виселення надмірним матеріальним, побутовим та іншим тягарем для відповідачів у зіставленні з потребами захисту права власності. 31. Нагальність, невідкладність визнання відповідача таким, що втратив право користуватись спірним житлом як крайнього засобу втручання у житлові права відповідача, полягає у тому, що порушено права власника. Це порушення має триваючий характер, і така ситуація потребує негайного відновлення прав за наявності такої можливості. Відповідач не проживає за місце реєстрації з 2007 року, його місце знаходження не відоме, а отже, така можливість є. 32 Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 33. У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сім'ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідач у спірній квартирі не мешкає, тому наявні підстави для визнання відповідача таким що втратив право користування житловим приміщенням, як доречний інструмент захисту права власника у цій справі. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. 35. Позивач не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати по справі.

Outcome: approved