Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області з позовом, у якому просив скасувати арешт нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , накладеного постановою б/н від 03.11.2010 року слідчим по ОВС слідчого відділу УБОЗ в Донецькій області ГУМВС України в Донецькій області Прохоровим В.А. та виключення вказаного обтяження з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна за № 10499130 від 17.11.2010 року. В обґрунтування позову зазначив, що 17.11.2010 року Першою Маріупольською державною нотаріальною конторою на підставі постанови слідчого ОВС слідчого відділу УБОЗ в Донецькій області ГУМВС України в Донецькій області Прохорова В.А про накладення арешту на майно від 03.11.2010 року в межах розгляду кримінальної справи № 30-10-03-0029, був накладений арешт на нерухоме майно, у тому числі і на квартиру [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві приватної власності. Постановою Орджонікідзевського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 08.06.2017 року кримінальну справу, в межах якої накладено арешт на вищезазначене майно, направлено Генеральному прокурору України для організації досудового розслідування. На теперішній час досудове розслідування у кримінальному провадженні № 4201000000002679 за обвинуваченням [PERSON] , у скоєнні злочинів, передбачених ст. 257, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 190, ч. 1 ст. 263, ч.2 ст. 258 КК України, [PERSON] у скоєнні злочинів, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч.3 ст. 309 КК України, [PERSON] у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст. 190, ч. 3 ст. 27, ст. 353 КК України, [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України здійснюється слідчим відділом слідчого управління Головного управління Національної поліції в Донецькій області. Вказану квартиру [PERSON] придбав у [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продажу квартири від 16.10.2010 року (р-р. № 2544), посвідченного приватним нотаріусом Лашиною Н.Г. Документи, що стали підставою для визнання права власності на спірну квартиру не є предметом оскарження до теперешнього часу та були законою підставою для оформлення договору купівлі-продажу 16.10.2010 року. Таким чином, з урахуванням природи виникнення правоустанавлюючих документів на цю квартиру, продавці та їх мати [PERSON] за життя були першими власниками цього нерухомого майна, а наступним власником цього майна є [PERSON] . Інших власників стосовно цього майна не існує. [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не є підозрюваними, обвинуваченими або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також не є особами, щодо яких здійснюється провадження, таким чином позивач вважає, що відсутні законні підстави арешту квартири [ADDRESS] . У зв`язку з чим, позивач змушений звернутися до суду з вказаним позовом. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 30.09.2019 року постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя від 11.01.2020 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 18.02.2020 р. представником відповідача на адресу суду надісланий відзив на позовну заяву, у якому просив відмовити у задоволенні позову з наступних підстав. В обґрунтування відзиву зазначив, що в провадженні Центрального ВП ГУНП в Донецькій області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням [PERSON] , у скоєнні злочинів, передбачених ст. 257, ч.4 ст. 187, ч.3 ст. 190. ч. 1 ст. 263, ч.2 ст. 258 КК України, [PERSON] у скоєнні злочинів, передбачених ст. 257, ч. 4 ст. 187, ч.3 ст. 309 КК України, [PERSON] у скоєнні злочинів, передбачених ч.3 ст. 190, ч. 3 ст. 27, ст. 353 КК України, [PERSON] у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 190 КК України. На цей час обвинувальний акт по вказаному кримінальному провадженню до суду не направлений. Таким чином, згідно п. 10 розділу ХІ «Перехідних положень» КПК України кримінальні справи, які на день набрання чинності цим Кодексом не направлені до суду з обвинувальним висновком розслідуються, надсилаються до суду та розглядаються судами першої, апеляційної, касаційної інстанцій згідно з положеннями КПК України. З урахуванням наведеного, вважає, що арешт на вказане майно має бути скасований у межах кримінального провадження. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Темір І.В., у судове засідання надали заяви, у яких просили справу розглянути за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримали. Представник Головного управління Національної поліції в Донецькій області Варчин Р.С. у судове засідання надав заяву з проханням розглянути справу за його відсутністю, позов не визнав, з підстав, зазначених у відзиві. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. За відсутності учасників процесу розгляд цивільної справи здійснено в порядку ч. 2 ст.247 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши матеріали справи та зібрані в ній письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 2 ЦПК України визначено, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.ст. 76, 81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 03.11.2010 року постановою слідчого ОВС відділу УБОЗ в Донецькій області ГУМВС України в Донецькій області Прохоровим В.А. в межах розгляду кримінальної справи № 30-10-03-0029 був накладений арешт на нерухоме майно, у тому числі і на квартиру [ADDRESS] ), яка належить [PERSON] на праві приватної власності /а.с.7/. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 161842141 від 02.04.2019 року вбачається, що на квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , номер РПВН:31514519, накладено обтяження у вигляді арешту, зареєстроване в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 17.11.2010 року Першою маріупольською державною нотаріальною конторою, реєстраційний номер обтяження № 10499130, тип обтяження - арешт нерухомого майна. Вказане обтяження внесене на підставі постанови б/н від 03.11.2010 року ВВС СВ УБОЗ в Донецькій області МУМВС України в Донецькій області слідчого Прохорова В.А. Також з вказаної довідки вбачається, що вказана квартира належить на праві приватної власності [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , на підставі договору купівлі-продажу № 2544 від 16.10.2010 р. /а.с.10/. Відповідно договору купівлі-продажу квартири від 16.10.2010 року зареєстрованого в реєстрі за № 2544, посвідченого приватним нотаріусом Лашиною Н.Г., [PERSON] (покупець) придбав у [PERSON] та [PERSON] (продавців), квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира належала [PERSON] та [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним підприємством "Житловик" 22.12.1994 року за реєстровим № 28563, зареєстрованого в Бюро технічної інвентаризації м. Маріуполя 25.01.1995 року за реєстраційним № 38715 на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Першою маріупольською державною нотаріальною конторою 17.09.2010 року за реєстровим № 1-4133, зареєстрованого в МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 17.09.2010 року, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27362344; реєстраційний №31514519; номер запису 83739; в книзі 96, на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого Першою маріупольською державною нотаріальною конторою 17.09.2010 року за реєстровим № 1-4135, зареєстрованого в МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 17.09.2010 року, згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №27362222; реєстраційний №31514519; номер запису 83739; в книзі 96. Що також підтверджується витягом з Державного реєстру правочинів №9127668 від 16.10.2010 року та витягом про державну реєстрацію прав МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» №27703446 від 20.10.2010 р. /а.с.11-13/. Згідно технічного паспорту на квартиру [ADDRESS] , виданого МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 13.09.2010 р., власником вказаної 3-кімнатної квартири, загальною площею 56.4 кв. м, житловою площею 36,7 кв.м., зазначений [PERSON] , попередніми власниками - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] /а.с.14-15/. Відповідно актового запису №2497, складеного 13.12.2010 року Центральним районним у місті Маріуполі відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ в Донецькій області, на підставі лікарського свідоцтва про смерть №2330 від 13.12.2010 р., [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] /а.с.27/. Відповідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №57954564 від 17.10.2019 року, сформованих нотаріусом Першої маріупольської державної нотаріальної контори Фоміною А.В., інформація щодо наявності спадкової справи після смерті [PERSON] відсутня /а.с.31/. З відповіді на запит №3205/101/03-2020 від 26.03.2020 року вбачається, що в провадженні СВ Центрального ВП знаходяться матеріали кримінального провадження №420170000000002679 від 21.12.2017 року. 18.10.2011 року Генеральним прокурором України кримінальна справа була спрямована з обвинувальним висновком до Орджонікідзевського суду м. Маріуполя Донецької області, однак справа була повернута на досудове розслідування. Станом на 26.03.2020 р. по вказаному кримінальному провадженню проводиться досудове розслідування, про підозру у кримінальному провадженні нікого не повідомлено, [PERSON] визнано потерпілою, процесуальний статус [PERSON] вказати не можливо /а.с.65/. Відповідно ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Статтею 41 Конституції України передбачено право кожного громадянина володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Також ч.1,2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. На підставі ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. В порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством, коли арешт на майно накладено при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Саме до цього зводяться роз`яснення, надані Пленумом Верховного Суду України у п. 4 постанови «Про судову практику в справах про виключення майна з опису» від 27 серпня 1976 року № 6 в редакції від 30 червня 1978 року № 5. Викладене вище дозволяє суду дійти висновку, що наявність арешту на квартиру [ADDRESS] , перешкоджає позивачу реалізувати свої права власника щодо вказаного рухомого майна. Відповідно до ч.1ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до частини першої статті 174 КПК України 2012 року підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом. Суд одночасно з ухваленням судового рішення, яким закінчується судовий розгляд, вирішує питання про скасування арешту майна. Отже, порядок скасування арешту майна, що накладений в межах кримінального провадження, встановлено статтею 174 КПК України 2012 року, і відповідно підлягає розгляду за правилами кримінального судочинства. Проте, арешт на спірну квартиру позивача було накладено слідчим під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення вказаних осіб на підставі положень КПК України 1960 року. При цьому згідно з пунктом 9 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року питання про зняття арешту з майна, накладеного під час дізнання або досудового слідства до дня набрання чинності цим Кодексом, вирішується в порядку, що діяв до набрання чинності цим Кодексом. Таким чином, в даному випадку чинним КПК України порядок скасування раніше накладеного арешту на майно в порядку, передбаченому КПК України в редакції 1960 року - не передбачено. У разі накладення арешту на майно при провадженні в кримінальній справі, розглядаються заяви боржників на правильність арешту майна. Отже, враховуючи вимоги закону та встановлені обставини справи, суд приходить до висновку, що право власності особи, яка не є учасником кримінального провадження, має захищатися шляхом звільнення майна з-під арешту, тобто законодавство про захист права власності поширюється на ці правовідносини. Оскільки арешт на спірне майно було накладено слідчим в 2010 році під час досудового слідства у кримінальній справі щодо обвинувачення встановлених осіб, тому [PERSON] як власник квартири має право на звернення до суду з позовом про зняття арешту з майна. Відповідна позиція висловлена в постанові Великої Палати ВС від 24.04.2019 року по справі № 2-3392/11, відповідно якої арешт накладений на майно особи, яка не є учасником кримінального провадження, розпочатого в період дії КПК України 1960 року, має розглядатися за правилами цивільного судочинства, оскільки спір щодо зняття арешту з майна є приватноправовим. З договору купівлі-продажу квартири від 16.10.2010 року, реєстраційний № 2544, вбачається, що [PERSON] придбав у [PERSON] та [PERSON] , квартиру [ADDRESS] . На сьогоднішній день ані документи, що стали підставою для визнання права власності на спірну квартиру за [PERSON] та [PERSON] , а також вказаний договір купівлі-продажу, згідно якого позивач придбав вказану квартиру, не є предметом оскарження до теперешнього часу. З боку позивача усі необхідні умови за договором були виконані, претензії у сторін правочину один до одного відсутні. Крім того, [PERSON] , ані [PERSON] та [PERSON] не є підозрюваними, обвинуваченими або особами, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, у кримінального провадження, в межах якого було накладено арешт на нерухоме майно [PERSON] .. Даний арешт не був скасований в порядку визначеному нормами КПК України, і на даний час позивач [PERSON] позбавлений можливості користуватись та розпоряджатись належним їй майном, чим порушуються права позивача як власника. Безпідставність утримання майна під арештом, без реалізації мети кримінального провадження, нівелює у цілому засади законності, рівності перед законом та недоторканості володіння майном фізичної особи та свідчить про розслідування кримінального правопорушення органом досудового розслідування, яке не стосується жилого приміщення, що у даному випадку є заподіянням шкоди добросовісному власнику цього майна. Обмеження прав, викладених у статті 1 Протоколу № 1 Конвенції, не можуть бути обґрунтовані за відсутності змагального судового розгляду, який відповідає принципу рівності сторін. Такого висновку дійшов Європейський суд з прав людини у справі «Узан та інші проти Туреччини» (заяви № 19620/05, 41487/05, 17613/08 та 19316/08). Суд зазначив, що втручання в права, викладені в статті 1 Протоколу № 1, було необгрунтованим за відсутності змагального судового розгляду, який відповідає принципу рівності сторін. У зв`язку з цим він зазначив, що заявники, які не були сторонами в головному кримінальному провадженні, не отримали користі від процесуальних гарантій, про які йде мова. У вказаній справі ЄСПЛ дійшов висновку, що органи влади Туреччини не встановили «справедливий баланс» між обов`язками інтересу суспільства та вимогами захисту права заявників на повагу до їх власності. Отже, мало місце порушення статті 1 Протоколу № 1 Конвенції. Справедлива сатисфакція (стаття 41). У зв`язку з наведеним, аналізуючи зібрані докази в їх сукупності, з метою захисту права власності позивача, який позбавлений можливості вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном, а також у позасудовому порядку скасувати арешт, накладений на належне йому майно, враховуючи, що відповідачем не надано доказів на підтвердження того, що необхідність накладеного на квартиру арешту не відпала та не спростовані доводи позивача, викладені у позовній заяві, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про скасування арешту є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved