Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON], третя особа - Дніпровська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS], мотивуючи свої вимоги тим, що він є власником вищезазначеної квартири на підставі договору купівлі-продажу від 30.06.2000 р. 16 жовтня 2013 року відповідач був зареєстрований у вищевказаній квартирі і фактично мешкав там. На даний час в квартирі зареєстровано дві особи: відповідач - [PERSON]. та позивач [PERSON] З початку 2017 року відповідач по справі виїхав з квартири, вивіз всі свої речі та став мешкати у іншому місці, де саме, ані їй, ані членам її родини не відомо. Тобто з початку 2017 року у зазначеній вище квартирі мешкає лише позивач, сплачує комунальні послуги, в тому числі й за відповідача. На підставі викладеного він вимушений звернутися до суду з даним позовом, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача в судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, в якій просила розгляд справи здійснювати за її відсутності та позовні вимоги задовольнити у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, шляхом вручення судової повістки, просить розглянути справу без його участі. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутність відповідача, за наявних у справі матеріалів. Представники третіх осіб, будучи належним чином повідомлені про день, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явилися, причини своєї неявки суду не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутність третіх осіб, за наявних у справі матеріалів Вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Судом встановлено, що спірним житловим приміщенням є квартира за адресою: [ADDRESS], яка на праві власності належить позивачу по справі на підставі наданого суду договору купівлі-продажу від 30.06.2000 р. та реєстраційного посвідчення від 01.08.2000 р. (а.с. 5 ) На даний час в квартирі зареєстровано дві особи - позивач [PERSON] та [PERSON], що підтверджується довідкою № 4083 від 19.04.2018 р. та копією паспорта відповідача по справі з відміткою про місце реєстирації, яким зазначено: [ADDRESS] (а.с. 8-9) Відповідно до наданих суду документів, зокрема актів, складених за місцем реєстрації відповідача від 1 червня 2017 року, 3 жовтня 2017 року, 13 лютого 2018 року, 02 липня 2018 року, пояснень [PERSON] пояснень [PERSON] вбачається, що відповідач по справі дійсно проживав за адресою: [ADDRESS], однак з березня 2017 року виїхав з зазначеної вище адреси та там більше там не проживає, нею не цікавиться, не несе витрати по її утриманню, та не є власником даної квартири. Позивач вважає, що реєстрація відповідача обмежує його право розпорядження своєю власністю та накладає додаткові витрати по сплаті житлово-комунальних платежів. Відповідно до ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов'язання в натурі. Згідно зі ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. За твердженням ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік. Частина 1 ст. 71 ЖК України передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Оскільки з наданих суду доказів вбачається відсутність відповідача в спірному жилому приміщенні понад встановлені законом строки, суд задовольняє позов. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставі своїх вимог або або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об'єктивністю і неупередженість керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. На підставі вимог статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у Передбачених цим Кодексом випадках. Положенням ч. 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно ч.1, 3 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Суд враховує, що відповідно до ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація - це внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України Згідно зі ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в України» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється в день звернення особи на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, рішення суду по справі про задоволення позову після набуття ним законної сили є підставою для скасування реєстрації відповідача за вищевказаною адресою. Згідно із п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.04.1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України), необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Судом встановлено, що відповідач з березня 2017 року за місцем своєї реєстрації, в квартирі, яка належить на праві власності позивачу [PERSON] за адресою: [ADDRESS], не проживає, добровільно залишив спірну квартиру і на даний час проживає за іншою адресою, яка позивачу та її рідним не відома. Той факт, що відповідач не проживає у спірній квартирі підтверджується наявними в матеріалах справи доказами, зокрема актами складених за місцем реєстрації відповідача від 1 червня 2017 року, 3 жовтня 2017 року, 13 лютого 2018 року, 02 липня 2018 року, пояснень [PERSON] та [PERSON] Крім того, в судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] протягом тривалого часу ніяких витрат по утриманню спірної квартири не несе, квартплату, комунальні послуги та електроенергію не сплачує, доказів того, що він намагався вирішити питання про вселення до спірної квартири, суду надано не було, що свідчить про те, що квартирою відповідач не цікавиться. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, слід дійти висновку, що позовні вимоги [PERSON], є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved