Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-12 00:00:00

Позивач - [PERSON] в особі представника - [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до відповідача - [PERSON] за якою просить суд стягнути з відповідача на його користь 38 335,00 грн. інфляційних нарахувань та 8 430,04 грн. річних процентів за прострочення виконання грошових зобов'язань, 26 015,93 грн. процентів від суми позики. В обґрунтування позову позивач зазначив, що згідно з нотаріально посвідченим договором від 27.0.2007 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти в сумі 151 500,00 грн., що було еквівалентно 30 000 доларів США і зобов'язався повернути ці кошти в строк до 10.01.2008 року. Проте на порушення договірних зобов'язань відповідач повернув позивачеві лише 15 000,00 доларів США, тобто половину суми позики. Вказані обставини стверджуються рішенням Апеляційного суду Закарпатської області від 17.05.20111 у справі за позовом позивача до відповідача про стягнення заборгованості за договором. Дане рішення набуло законної сили, а тому ці обставини не доказуються при розгляді справи за даним позовом. Отже заборгованість відповідача за договором складає 75 750,00 грн. (151 500,00 - 75 750,00), які ним до теперішнього часу не сплачені, незважаючи на відкриття виконавчого провадження з виконання зазначеного рішення та сплив строку для його добровільного виконання. Тому позивачем було проведено відповідні нарахування за період з 01 серпня 2011 року по 15 квітня 2015 року та які він просить суд стягнути на свою користь. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав та просив його задовольнити. Проте в судове засідання 13.08.2015 не прибув, та надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Відповідач в судовому засіданні заперечив проти нарахування позивачем процентів за користування позикою, оскільки вважає, що у разі їх стягнення загальна сума процентів, яка була стягнута на користь позивача за договором позики буде майже в три рази перевищувати суму боргу за ним, крім того він має два кредити та рівень його доходів не надає можливості погасити сум боргу. В частині нарахування позивачем 3% річних та інфляційних нарахувань позов визнав. В судове засідання 13.08.2015 року не прибув, незважаючи на той факт, що про час і місце розгляду справи був судом належним чином повідомлений. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно та повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтується позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, а саме з рішення Апеляційного суду Закарпатської області від 17.05.2011 судом було позовні вимоги [PERSON] задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 75 750 гривень заборгованості за договором позики, в решті позовних вимог відмовлено. При цьому апеляційною інстанцією було встановлено наступне. Є доведеним, що 27.06.2007 р. сторони у справі уклали між собою договір позики. Згідно умов договору позичальник [PERSON] прийняв у власність до підписання цього договору від [PERSON] грошові кошти в сумі 151 500,00 гривень, що еквівалентно 30 000,00 доларів США, зобов'язався повертати суму частинами у зазначені в договорі строки, про повернення кожної частини грошової суми позикодавець повинен був видавати позичальнику відповідні розписки. Сторони дійшли згоди про наявність боргу за договором позики в розмірі половини суми від зазначеної в договорі позики. Відповідно до матеріалів справи, у відносинах між сторонами засобом платежу були грошові кошти у національній валюті - в гривнях, а тому ці ж кошти й підлягають до стягнення. Та обставина, що сторонами в договорі від 27.06.2007р. визначено їх еквівалент до іноземної валюти правового значення не має і підстав до перерахунку грошових зобов'язань в іноземній валюті, не дає. Рішенням Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 01.12.2011 року у справі № 2-5309/11 було стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] 41 087,00 грн. інфляційних нарахувань, 8006,67 грн. річних процентів за несвоєчасне виконання грошового зобов'язання та 30 242,89 грн. процентів від суми позики станом на 19.07.2011 року. Яке було переглянуто в апеляційному порядку та за ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 04.04.2012 року залишене без змін, а також у касаційному порядку - за ухвалою Вищого спеціалізованого суду України від 05.11.2012 року значені рішення суду першої інстанції та ухвала апеляційної інстанції були залишені без змін. Як зазначено у ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто чинним цивільних законодавством України передбачена презумпція оплатності договору позики. Згідно ч. 2 ст. 1048 ЦК України договір позики вважається безпроцентним, якщо: він укладений між фізичними особами на суму, яка не перевищує п'ятдесятикратного розміру неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, і не пов'язаний із здійсненням підприємницької діяльності хоча б однією із сторін; позичальникові передані речі, визначені родовими ознаками. Таким чином, оскільки даний договір позики укладений на грошову суму, що перевищує п'ятдесятикратний розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, тобто він не є безвідсотковим в силу закону, і в самому договір позики не зазначено, що він являється безвідсотковим, то суд дійшов висновку про оплатність даного договору позики. Оскільки в договорі позики не встановлений розмір відсотків, то такий розмір, відповідно до ст. 1048 ЦК України, визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо Сторонами у договорі інший розмір процентів не встановлений. Суд також приймає до уваги, що саме по собі ухвалення рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого фактично не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання процентів, пені й інших втрат, передбачених договором. Питання щодо застосування строків позовної давності до спірних правовідносин відповідачем не ставилося, тому судом не аналізується. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 21 листопада 2012 року розглянув справу № 6-101 цс 12, при розгляді якої зробив правовий висновок, відповідно до якого позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою нею до винесення рішення судом першої інстанції. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України у постанові від 24 червня 2015 року № 6-738цс15, а саме: виходячи із основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин та аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише із наявністю про це заяви сторони. Таким чином суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Судом перевірені розрахунки надані позивачем за допомогою калькуляторів інформацій но - аналітичної системи ЛІГА: ЗАКОН ЕЛІТ щодо нарахування інфляційних втрат за період серпня 2011 року по березень 2015 року в сумі 38 335,00 грн., трьох відсотків річних за період з 01.08.2011 року по 15.04.2015 року в сумі 8 430,04 грн. та відсотків за користування позикою за період з 01.08.2011 року по 09.04.2015 року в сумі 26015,93 грн., - вони здійснені відповідно до вимог чинного законодавства, а розміри індексу інфляції та облікової ставки НБУ, використані представником позивача в своїх обрахунках, повністю відповідають даним розміщеним на офіційних інформаційних ресурсах Національного Банку України та Державної служби статистики. Відтак зазначені позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення. Суд не приймає до уваги заперечення відповідача проти нарахування позивачем процентів за користування позикою, оскільки вважає, що у разі їх стягнення загальна сума процентів, яка була стягнута на користь позивача за договором позики буде майже в три рази перевищувати суму боргу за ним, крім того він має два кредити та рівень його доходів не надає можливості погасити сум боргу. Оскільки зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише до відсотків, які нараховуються як неустойка та не може бути застосовано до сум, які нараховуються згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України, які мають іншу правову природу. При цьому проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями ст. 1048 ЦК України, у такому порядку не підлягають зменшенню через не співмірність із розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. У відповідності до ст. 88 ЦПК України витрати із сплати судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved