Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд визнати дійсним договір обміну нерухомого майна, будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , та договору купівлі-продажу вищевказаного будинку, що був укладений 02.06.1999 року між ним та [PERSON] і [PERSON] зареєстрований 02.06.1999 року на Товарній біржі "Українська" за №59647, та зареєстрований Марганецьким бюро технічної інвентаризації 03.06.1999 року за реєстровим номером № 77-12. На обґрунтування позовних вимог зазначає, що 02.06.1999 року він обміняв через товарну біржу «Українська» свій будинок [ADDRESS] на будинок [ADDRESS] . На даний час вирішив зареєструвати свій будинок у Державному реєстрі речових прав, вирішити питання з приватизацією земельної ділянки, однак державний реєстратор йому відмовив, оскільки потрібно надати право власності на будинок, в нього є тільки договір укладений через товарну біржу «Українська». Відповідачі відзив на позовну заяву у встановлений судом строк не надали. Третя особа Товарна біржа «Українська» пояснень щодо позову, а також заяв і клопотань до суду не надала. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та наведені у позовній заяві доводи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню таких підстав. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до договору обміну нерухомості, укладеного 02 червня 1999 року за №59647 у Південно-Східному регіональному управлінні Товарної біржі «Українська», між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , останній придбав будинок [ADDRESS] (а.с.7). В подальшому право власності на зазначений будинок було зареєстровано за [PERSON] у Марганецькому бюро технічної інвентаризації в реєстровій книзі за реєстровим № 77-12 від 03.06.1999 року (а.с.8) При укладанні договору обміну нерухомості сторони керувались ч. 2 ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» від 10.12.1991 року № 1956-ХІІ, відповідно до якої, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Саме тому позивач [PERSON] вважав, що договір обміну нерухомості укладено згідно вимог чинного на той час законодавства. Проте, у відповідності зі статтею 227 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), який діяв на момент виникнення зазначених правовідносин, зазначений вид угоди повинен був бути оформлений в нотаріальному порядку. Згідно ст. 47 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року) недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору. В укладеному договору обміну нерухомості сторони повністю оговорили усі істотні умови, всі зобов`язання за договором обміну нерухомості сторонами виконані в повному обсязі. Також факт обміну будинку і виконання умов укладеного договору ніким не оскаржено і ніким не оспорюється. На сьогоднішній момент позивач має намір зареєструвати будинок в Державному реєстрі речових прав, вирішити питання про приватизацію земельної ділянки, однак не має можливості це зробити через відсутність нотаріального посвідчення договору обміну нерухомості. Положеннями ст. 204 ЦК України, визначена презумпція правомірності правочину, зокрема вказано, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Факт здійснення сторонами своїх обов`язків за договором (виконання договору) підтверджується самою письмовою угодою та відповідною реєстрацією. У відповідності до постанови №9 Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», якщо угода, що потребує нотаріального посвідчення виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального посвідчення, суд за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників, прокурора вправі визнати угоду дійсною. Право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Враховуючи те, що договір обміну нерухомості від 02.06.1999 року фактично відбувся, сторони всі свої зобов`язання за договором виконали, нерухоме майно належним чином зареєстровано на час укладання угоди, але в наступному нотаріальне посвідчення угоди не відбулося, суд вважає за можливе визнати вищезазначений договір дійсним. За клопотанням позивача судові витрати залишити за ним.

Outcome: approved