Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Жовківська міська рада Львівського району Львівської області про виселення. В обґрунтування позовних вимог позивачпосилається на те, що 12.11.2018 року вона отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на будинок [ADDRESS] . Зазначає, що в належному їй будинку проживає відповідач - [PERSON] , з яким вона перебувала в зареєстрованому шлюбі, який згідно рішення Жовківського районного суду Львівської області від 04.01.2019 року розірвано. Наголошує, що причиною їхнього розлучення стали знущання відповідача над нею та їхніми дітьми, однак відповідач після розлучення продовжує проживати в належному позивачу будинку, з яким неможливо знайти спільної мови, оскільки такий постійно конфліктує, вчиняє сварки та бійки. Зазначає, що вона та діти неодноразово звертися в поліцію щоб припинити такі дії відповідача, який грубо порушує її права як власника житла на вільне, безперешкодне користування житлом. Однак, після притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності, останній продовжив свою протиправну поведінку, про що свідчить талон повідомлення № 2231. На сьогоднішній день стосовно відповідача відкрито кримінальне провадження про його обвинувачення за ст. 126 ККУ відносно позивача. Вважає, що проживання спільно з [PERSON] , є загрозою для життя та здоров`я її та членів її сім`ї. Таким чином, відповідач своїми протиправними діями порушує позивача право на вільне користування приватною власністю. У добровільному порядку [PERSON] це питання навіть не бажає розглядати. На підставі вищевикладеного, просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житлом - будинком за адресою [ADDRESS] та виселити з житлового будинку за адресою: [ADDRESS] без надання йому іншого житлового приміщення. Судові витрати просить покласти на відповідача. Позивач у судовому засіданні позов підтримала з підстав наведених у ньому, просить такий задовольнити. Відповідач у судовому засіданні проти позовних вимог заперечив та пояснив, що протягом спільного подружнього життя з позивачкою, він також зробив свій вклад в житловий будинок в [ADDRESS] . Іншого житла, де він міг би проживати після виселення, у нього немає, а тому просить суд відмовити у позовних вимогах в повному обсязі. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Жовківська міська рада Львівського району Львівської області в судове засідання не прибув, про причини неявки суд не повідомив. Однак, 04.03.2021 року на адресу суду надійшла заява з проханням слухати справу без представника виконавчого комітету Жовківської міської ради Львівського району Львівської області № 13 Старостинського округу с. Стара Скварява. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно із ч.1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. ст. 81, 82 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 р. відповідно до Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо. Як встановлено з матеріалів справи, позивач [PERSON] є власником будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копіями свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 12.11.2018 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 144875512 від 12.11.2018 року (а.с. 5-6). Відповідач не є співвласником житлового будинку. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно відповідей на запит про реєстрацію місця проживання відповідача від 27.01.2021 року та від 03.02.2021 року вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу у них народилося четверо дітей двоє з яких є неповнолітніми: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про їх народження серії [NUMBER] та серії [NUMBER] (а.с. 7-8). 04.01.2019 року шлюб між сторонами розірвано. Підставами для звернення [PERSON] до суду з позовом про розірвання шлюбу було те, що вони з відповідачем після одруження проживали в будинку бабусі, який вона за заповітом залишила позивачу. Проживши з відповідачем стільки років, [PERSON] прийшла до висновку про розірвання шлюбу через те, що відповідач зловживає спиртними напоями, додому приходить щоденно нетверезим і вчиняє вдома сварки, наносить побої, принижує, обзиває різними словами в присутності дітей. Діти стали нервові, перелякані, що впливає на їх стан здоров`я, психіку,що вбачається з копії рішення Жовківського районного суду Львівської області від 04.01.2019 року (а.с. 9-10). Після розірвання шлюбу поведінка відповідача відносно позивача не змінилася. Так, з постанов Жовківського районного суду Львівської області від 11.07.2019 року, 18.09.2019 року вбачається, що [PERSON] було визнано винним за ч. ч. 1, 2 ст. 173-2 КУпАП, а саме за те, що він за місцем свого проживання: [ADDRESS] вчинив домашнє насильство психологічного характеру, а саме, вчинив сварку під час якої ображав [PERSON] нецензурною лайкою в присутності дітей, погрожував їй фізичною розправою. З талону-повідомлення єдиного обліку № 2231 про прийняття і реєстрацію заяви (повідомлення) про кримінальне правопорушення та іншу подію вбачається, що 19.03.2020 року 21.39 год. надійшло повідомлення зі служби 102 про те, що до них звернулась [PERSON] та повідомила, що її колишній чоловік, який проживає з нею в одному будинку, знаходиться в стані алкогольного спяніння та дебоширить. В будинку знаходиться неповнолітня дитина. 24.11.2020 року до Жовківського районного суду Львівської області поступив обвинувальний акт відносно [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 126 КК України, що вбачається з ухвали про призначення підготовчого судового засідання від 27.11.2020 року. Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для проживання з ними в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Наведене також узгоджується із правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року, де зазначено про те, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; статті 405 ЦК). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Порядок та умови зняття з реєстрації місця проживання визначені у ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» та п.26 Правил реєстрації місця проживання (Постанова КМУ №207 від 02.03.2016 р.), якою безпосередньо передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі: заяви особи або її представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або право користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином, рішення суду є окремою безпосередньою підставою зняття з реєстрації особи, яка визнана за рішенням суду такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. За таких обставин судом встановлено, що відповідач, який не є учасником спільної власності, систематичним порушенням правил співжиття робить неможливим для позивача та дітей проживання з ним в одному будинку, вчиняв правопорушення безпосередньо в жилому приміщенні, належному позивачу, саме у сфері спірних житлових відносин, а заходи запобігання і громадського впливу, застосовані органами внутрішніх справ та судами (притягнення до адміністративної та кримінальної відповідальності) виявились безрезультатними, а тому позовну вимогу про виселення відповідача без надання іншого приміщення потрібно задовольнити. Як встановлено з матеріалів позовної заяви, позивачем було сплачено при подачі позову до суду судовий збір у сумі 840,80 грн. А тому, на підставі ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача 840 (вісімсот сорок) грн. 80 коп. судового збору, сплаченого нею при поданні позову.

Outcome: approved