Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-02 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з заявою про встановлення факту смерті, а саме просив суд встановити факт, що його бабуся [PERSON], [INFO], уродженка міста Воронеж, Російської Федерації, померла [INFO] року в м.Сімферополь, Автономної Республіки Крим. Метою встановлення факту смерті є отримання відповідного свідоцтва. Між тим, факт смерті бабусі заявника на не підконтрольній Україні території унеможливлює отримання документів про даний факт в силу законодавчих обмежень, а надані до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в м.Києві документи про смерть не відповідають переліку, визначеному чинним законодавством України. В судовому засіданні заявник подану заяву про встановлення факту смерті бабусі підтримав в повному обсязі з викладених у ній підстав. Заінтересована особа - відділ державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в м.Києві свого представника в судове засідання не направив, хоча про дату і час розгляду справи була повідомлена належним чином, але надала через заявника клопотання про розгляд справи у їх відсутність. Свідок [PERSON] в судовому засіданні зазначила, що заявник є онуком померлої [PERSON] Він увесь час та безпосередньо перед смертю перебув біля бабусі та допомагав їй спочатку у лікуванні та потім у організації похорон. Смерть настала внаслідок хвороби та лікування і оперативні втручання не допомогли. Суд, заслухавши пояснення представника заявника та свідка, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення заяви по суті, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. За умовами ч. 1 ст.257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до п. 5) ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч.8 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що заявник [PERSON] є онуком померлої [PERSON], що вбачається з наданих документів та показань свідка, що обумовлює його право як заявника на звернення до суду із вказаною заявою у відповідності до вимог ч.1 ст.257-1 ЦПК України. З вбачається з досліджених в судовому засіданні показань свідка, які була попереджена в установленому порядку про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, то внаслідок захворювання [PERSON] померла та був похована в м.Севастопіль АР Крим. Згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті відноситься до компетенції відділів державної реєстрації актів цивільного стану. Згідно ст.4 цього Закону органами державної реєстрації актів цивільного стану є : центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану; відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану); виконавчі органи сільських, селищних і міських (крім міст обласного значення) рад. Згідно ст.17 Закону державна реєстрація смерті проводиться державним органом реєстрації актів цивільного стану на підставі документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою чи рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. З матеріалів справи вбачається, що заявник зверталася до відділ державної реєстрації актів цивільного стану Шевченківського районного управління юстиції в м.Києві, проте їй було відмовлено із роз'ясненням необхідності надання повного пакету документів для реєстрації факту смерті українського зразка. Надані заявниками медичні документи, видані медичним закладом, що підпорядкований російській окупаційній владі, на яку як на державу окупанта відповідно до норм і принципів міжнародного права покладено відповідальність порушення визначених Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина на тимчасово окупованій території, що передбачено ст.5 ч.3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України». Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Стаття 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території У країни» передбачає, що на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим ... реалізації прав і свобод людини і громадянина. Частинами 2, 3, 4 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законодавством України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення зв'язків та взаємодія органів державної влади України, їх посадових осіб, органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з незаконними органами (посадовими особами), створеними на тимчасово окупованій території, допускається виключно з метою забезпечення національних інтересів України, захисту прав і свобод громадян України. Відповідно до ч.1 ст.10 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадяни України мають право на вільний та безперешкодний в'їзд на тимчасово окуповану територію і виїзд з неї... Відповідно до ч.1 ст.17 цього ж Закону, у разі порушення йо о положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Оскільки заявник не має можливості надати для реєстрації народження дитини документи, встановленого законодавством України зразка, з метою захисту законних прав та інтересів заявників як громадянина України, оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає за можливе встановити факт смерті [PERSON]. За змістом ч. 2 ст. 259 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Згідно з ст.10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з п.27 постанови №2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції " виходячи з принципу процесуального рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд вважає встановленим факт смерті [PERSON], [INFO], уродженка міста Воронеж, Російської Федерації, померла [INFO] року в м.Сімферополь, Автономної Республіки Крим. У відповідності до вимог ч.4 ст.257-1 ЦПК України ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved