Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася із позовною заявою до [PERSON] про виселення із будинку без надання іншого житла. В позові посилається на те, що вона є власником домоволодіння, розташованого по [ADDRESS]. В спірному домоволодінні постійно проживає мій бувший чоловік [PERSON], шлюб з яким розірвано в жовтні 2002 року. З моменту розірвання шлюбу однією сім'єю вони не проживають. Причиною розпаду сім'ї було те, що з відповідачем при вирішенні різних сімейних питань вони не приходили до обоюдної згоди. На цій підставі були сварки, непорозуміння. Більш того, після розірвання шлюбу відношення між ними ще більше загострились. Мали місце випадки, коли відповідач бив позивача, наносив тілесні ушкодження. Таке негативне відношення змусили позивача неодноразово просити відповідача залишити спірний будинок, так як вона є єдиним власником. При спілкуванні з бувшим чоловіком позивач посилалась на те, то в нього є власність: будинок в с. Попівка Канівського району Черкаської області, спадщина відкрилась за заповітом після смерті його матері [PERSON], яка померла у вересні 2010 року, і він отримав на цей будинок відповідні правові документи. Поряд з цим, в нього є ще один будинок в с. Попівка Канівського району Черкаської області, в якому ніхто не проживає, і його родичі неодноразово пропонували відповідачу проживати в ньому, але [PERSON] категорично відмовився. Так як між ними неприязні стосунки, позивач в спірному будинку не може проживати. Тимчасово проживала на квартирі, яку винаймала, потім - в родичів. В даний час відповідач теж погрожує їй та її життю, здоров'ю, на що вона зверталась з заявою до дільничного інспектора Канівського МВ УМВС України у Черкаській області. Про його поведінку відомо сусідам, працівникам Мартинівської сільської ради Канівського району. В позивача просто склались безвихідні обставини, іншого житла в неї, на жаль, не має. Просить суд виселити [PERSON] з домоволодіння по [ADDRESS], яке належить їй, [PERSON], на праві власності, без надання іншого житлового приміщення. В судовому засіданні позивач та її представник адвокат [PERSON] підтримали позовні вимоги повністю, посилаючись на обставини викладені у позові та просять їх задовольнити в повному обсязі - виселити відповідача [PERSON] на підставі ст..116 ЖК України у зв'язку з порушенням останнім правил співжиття, без надання іншого житла. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову не визнав та вказує на те, що у нього відсутнє інше житло, просить відмовити задоволенні позову. Свідки [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні показали, що являються дітьми сторін, а відповідач чинить неправомірні дії по відношенню до [PERSON], тому спільне їх проживання не можливе. Крім цього, останній має будинковолодіння в с.Попівка Канівського району придатне до проживання. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, показання свідків, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. В ст.47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Ст. 9 Житлового кодексу УРСР визначає, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше, ніж з підстав і в порядку, визначених законом. В п. 53 Правових позицій судової колегії Верховного Суду України висловлених в зв'язку з аналізом причин перегляду судових рішень у цивільних справах у 1996 році від 01.12.1997р. роз'яснено, що при вирішенні спорів, пов'язаних з користуванням жилими приміщеннями в будинках і квартирах, належних громадянам на праві приватної власності (про виселення, право користування тощо), слід виходити з норм глави 6 розділу III Житлового кодексу України про користування жилими приміщеннями в будинках (квартирах) приватного житлового фонду. Норми глави 2 цього розділу ЖК щодо користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду до житлових відносин у приватному житловому фонді застосовуються у випадках, коли у главі 6 ЖК є посилання на них (ст. 116 ЖК щодо виселення членів сім'ї власника, які не є учасниками спільної власності на дане житло) або коли схожі житлові відносини не врегульовані нормами глави 6 і застосування до них норм глави 2 не суперечить їх змісту (наприклад, ст. 98 ЖК про судовий порядок виселення тимчасових жильців). Судом встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та вбачається з матеріалів справи (а.с. 3-6), що будинковолодіння по [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], що не заперечується сторонами. З свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с. 7) вбачається, що шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірвано про що в книзі реєстрації актів громадянського стану Канівського районного управління юстиції Черкаської області 09.10.2002р. №65. Згідно з ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім'ї наймача належать дружина, чоловік наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що відповідач вселений в будинок [ADDRESS] як член сім'ї власника, оскільки являється колишнім чоловіком власника. Відповідно до ч.1, 4 ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Члени сім'ї власника будинку повинні бережно відноситись до жилого будинку. Повнолітні члени сім'ї власника зобов'язані приймати участь у витратах по утриманню будинку і прибудинкової території проведення ремонту. Спори між власником та членами його сім'ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч. 1 ст. 116 ЖК. Відповідно до ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до частини першої ст.11 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно роз'яснень, що містяться в пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 12.04.1985 року № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" (з наступними змінами) при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 Житлового кодексу України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Згідно ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Судом встановлено, що позивач неодноразово зверталася до Канівського МВ УМВС України в Черкаській області з повідомленнями про злочини, за результатами розгляду яких винесено висновок про відсутність підстав для внесення повідомлення в ЄРДР, оскільки це цивільно-правові відносини. Судом встановлено, що [PERSON] характеризується за місцем проживання негативно, зловживає спиртними напоями, погрожує здоров'ю [PERSON], неодноразово з ним проведено бесіди, на які він не реагує. З огляду на викладене суд приходить до висновку, що відповідачем систематично порушуються правила співжиття і робиться неможливим спільне проживання в одному будинку для інших осіб. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному, та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд не бере до уваги доводи відповідача про те, що в нього відсутнє інше житло, оскільки даний факт спростований довідкою № 02-34/103 від 06.11.2014р. та показами свідків [PERSON] та [PERSON] Оцінюючи зібрані по справі докази та приймаючи до уваги , що при розгляді заявлених вимог позивача, судом встановлено порушення правил співжиття відповідачем, що робить неможливим подальше спільне проживання в одному будинку інших осіб, суд приходить до висновку , що пред'явлені вимоги позивача про виселення відповідача з будинковолодіння є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved