Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить суд постановити рішення, яким [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування жилим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] Позовні вимоги мотивує тим, що згідно договору купівлі-продажу, від 08.06.1981р., є власником 1/2 ідеальної частини житлового будинку [ADDRESS] А згідно договору дарування частини житлового будинку від 09.09.2016р., третя особа, [PERSON], є власником іншої 1/2 ідеальної частини житлового будинку [ADDRESS] Загальна площа даного житлового будинку становить 91,5 кв.м., в тому числі житлова - 49,3 кв.м. В даному житловому будинку зареєстровані та фактично проживають позивач [PERSON] Відповідач у справі [PERSON] є його рідним сином. Відповідач [PERSON] з 18.03.1987року зареєстрований у будинку [ADDRESS] однак з 2000 року і по даний час не проживає у будинку без поважних на те причин, оскільки забравши всі свої речі, він добровільно виселився з будинку та виїхав за кордон в Росію, де постійно проживає до сьогоднішнього часу. Факт непроживання відповідача [PERSON] у спірному будинку стверджується актом комісії ПП «Борислав Комфорт» від 07.08.2018року. Жодної домовленості між позивачем, третьою особою [PERSON], як власниками житлового будинку, та відповідачем, після його виселення, про те, що він буде формально і надалі зареєстрований у спірному будинку між ними не було, і на це позивач та третя особа своєї згоди не давали, та не дають на даний час, оскільки це порушує їхні права, як власників будинку. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить їх задоволити. Не заперечує проти винесення судом заочного рішення по справі. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні не з'явилася, про причину неявки суд не повідомила, не використала наданого законом права на подачу відзиву на позовну заяву. Таким чином, відповідно до вищевказаних положень ЦПК України, відповідач вважається належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, однак в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив. Тому суд визнає причини неявки відповідача неповажними і відповідно до п.1 ч.3 ст.223 ЦПК України справа розглянута у його відсутністі. Відповідно до вимог ст.280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Третя особа: [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги вважає підставними, просить їх задоволити. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутністю учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, оглянувши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач згідно договору купівлі-продажу, від 08 червня 1981 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориславської держнотконтори 08 червня 1981 року є власником 1/2 ідеальної частини житлового будинку [ADDRESS] А згідно договору дарування частини житлового будинку від 09 вересня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Фірман Б.І., зареєстрованого в реєстрі за №746, третя особа, [PERSON], є власником іншої 1/2 ідеальної частини житлового будинку [ADDRESS] Загальна площа даного житлового будинку становить 91,5 кв.м., в тому числі житлова - 49,3 кв.м. В даному житловому будинку зареєстровані та фактично проживають, позивач [PERSON] Відповідач у справі [PERSON] є його рідним сином. Відповідач [PERSON] з 18 березня 1987 року зареєстрований у будинку [ADDRESS] однак з 2000 року і по даний час не проживає у будинку без поважних на те причин, оскільки забравши всі свої речі, він добровільно виселився з будинку та виїхав за кордон в Росію, де постійно проживає до сьогоднішнього часу. Відповідно до акту обстеження будинку [ADDRESS] від 07 серпня 2018 року, складеним комісією ПП "Борислав Комфорт", стверджується факт, що відповідач [PERSON] не проживає в даному будинку з 2000 року. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до ч. 2ст. 405 ЦК України передбачені спеціальні підстави для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням власника: у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Слід звернути увагу, що судом з'ясовано, що відповідач не мешкає у будинку за місцем реєстрації понад один рік, не сплачує комунальні платежі, поштова кореспонденція, надіслана відповідачу за адресою реєстрації, ним не отримується, при цьому відсутні поважні причини його відсутності в будинку, а тому суд вважає , що відповідач є таким, що втратив право користування цим жилим приміщенням, і усунення перешкод позивачу у користуванні житлом має відбутися шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач не проживає на спірній житловій площі понад один рік без поважних причин, а тому його слід визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням. Крім того, відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути 704,80 гривень судового збору.

Outcome: approved