Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-23 00:00:00

Одеська міська рада звернулась до суду з позовом до відповідача, який у подальшому був уточнений, по якому просить суд, визнати недійсним договір дарування від 07.11.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] в частині безоплатної передачі нежитлових підвальних приміщень, які розташовані за адресою: [ADDRESS], загальною площею 36,6 кв.м.; витребувати у відповідача вищезазначене нежитлове підвальне приміщення на користь позивача, судові витрати покласти на відповідача. Свої позовні вимоги позивачі обгрунтовує тим, що нежитлове приміщення підвалу, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] належить територіальній громаді м. Одеси в особі Одеської міської ради на підставі рішення Одеської обласної ради народних депутатів № 226-ХХ1 від 25.11.1991 року « Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області». Позивач посилається на те, що відповідач є власником спірного приміщення на підставі договору купівлі-продажу, відчуженого особою, яка не мала достатньої правової підстави його відчужувати, тому просить суд визнати договір купівлі продажу недійсним та витребувати майно з чужого незаконного володіння. Наведені вище обставини стали підставою для звернення до суду з даним позовом. Представник позивача в судовому засіданні уточнений позов підтримав, просив суд його задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позові. Представник відповідача [PERSON] та третьої особи [PERSON]- [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні зазначили, що вважають за можливе позов задовольнити. Інші учасники процесу до судового засідання не з'явились, про дату, час та місце проведення судового засідання повідомлені належним чином. Суд, ознайомившись та дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представників сторін по справі, вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. По справі встановлені наступні фактичні обставини. Відповідно до рішення Одеської обласної ради народних депутатів № 226-ХХІ від 25.11.1991 року « Про розмежування державного майна між власністю обласної ради, міст обласного підпорядкування і районів області», винесеного відповідно до Закону РСР « Про місцеві Ради народних депутатів Української РСР і місцеве самоврядування», « Про власність», постановою Кабінету Міністрів України № 311 від 05.11.1991 року « Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць ( комунальною власністю)», у комунальну власність територіальної громади м. Одеси був переданий весь жилий та нежилий фонд місцевих рад, розташований у рамках територіальних меж міста. У відповідності до п.1 ст. 73 Закону України « Про місцеве самоврядування в Україні» і ст.. 144 Конституції України, акти органів місцевого самоврядування, прийняті в межах, наданих їм повноважень є обов'язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об'єднаннями громадян, підприємствами, установами й організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. Таким чином нежитлове приміщення підвалу, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] належить територіальній громаді м. Одеси в особі ОМР, що вбачається з копії технічного паспорта на нежитлові приміщення № 501, 502 від 08.12.2005 року. Відповідно до ст.. 143 Конституції України, територіальна громада міста безпосередньо або через створені ними органи місцевого самоврядування, керує майном, що знаходиться в комунальній власності. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] мешкає за адресою [ADDRESS], відповідно до Рішення ВК Центральної районної ради депутатів трудівників № 70 від 17.02.1978 року, їй передано у використання нежиле підвальне приміщення загальною площею 36,6 кв. м., що знаходиться у власності Одеської міської ради. 27.06.2008 року відповідно розписки [PERSON] передала у платне безстрокове користування ( оренду) з правом подальшого викупу нежиле підвальне приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] [PERSON] ( а.с.17). З матеріалів справи вбачається, що відповідач по справі став власником нежитлових приміщень першого поверху та підвалу салону-магазину №102, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування від 07.11.2011 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], посвідченим приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованим в реєстрі за № 1819( а.с. 159-161). В свою чергу [PERSON] стала власником 1-го поверху під салон магазин, розташованого за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 25.01.2008 року між [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом одеського міського нотаріального округу [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 51. В матеріалах справи зазначено, що [PERSON] з колишнім власником приміщення 1-го поверху салону-магазину загальною площею 180, 6 кв.м. [PERSON] зруйнували стіни підвального приміщення № 501,502, яке знаходиться знизу 1-го поверху салону-магазину та зайняли нежиле підвальне приміщення. Таким чином, з наведеного вище вбачається, що відповідач по справі отримав у дар спірне підвальне приміщення площею 36,6 кв.м. від особи, яка не була його власником, тобто яка не мала достатньої правової підстави на його відчуження. Відповідно до ч.1-3, 5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу , іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним. Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Підставою для виникнення цивільних прав та обов'язків є юридичні факти, якими в цивільному праві є обставини, наявність, яких тягне встановлення, зміну, припинення або інші трансформації цивільних прав і обов'язків (цивільних правовідносин). Як зазначено в п.п.19,20 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року « Про судову практику розгляду цивільних справ про визначення правочинів недійсними», відповідно до ст. 229-233 ЦК України правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилась сторона правочину ( ст.229 ЦК ( 435-15), мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Норми ст. 230 ЦК України ( 435-15) не застосовуються щодо однорідних правочинів. Відповідно до ч. 2 ст. 11 ЦК України одним із юридичних фактів, який є підставою виникнення цивільних прав та обов'язків, є договори та інші правочини. Правочином (різновидом яких є договори) є дії особи, безпосередньо спрямовані на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Стаття 202 ЦК України визначає правочин як дію особи, спрямовану на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочин являє собою вольові дії, спрямовані на досягнення певного результату, тобто є обставиною, з настанням якої закон пов'язує виникнення, зміну або припинення цивільних правовідносин. Двосторонній правочин - це погоджена дія двох сторін, спрямована на встановлення, зміну, припинення тощо цивільних правовідносин. Двосторонні правочини є договорами, для яких характерне узгодження волевиявлення двох сторін. Право на захист є складовою частиною самого суб'єктивного права поряд із правом на власні дії, а також правом вимагати певної поведінки від зобов'язаних осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 203 ЦК України, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Таким чином суд вважає, що даний договір укладено особою, яка не мала достатніх правових підстав на відчуження спірного підвального приміщення, оскільки в матеріалах справи відсутні відомості, що вона була їх власником. Отже вимогу в частині визнання договору дарування недійсним суд вважає за можливе задовольнити. У відповідності до ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Як зазначено вище, спірне підвальне приміщення було відчужена на користь відповідача особою, яка не набула права власності на дані приміщення приміщення. Таким чином, спірне майно вибуло з власності позивача поза його волею всупереч чинному законодавству, що підтверджується відсутністю будь-яких погоджень з боку позивача. Згідно ст. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. Згідност. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується та розпоряджається належним йому майном. Статтею 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого права, у випадку його порушення або оспорювання. Відповідно до ст. 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщовідповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до п.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно:було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння;було викрадене у власникаа бо особи, якій він передав майно у володіння;вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як зазначено в ч.1 п. 19 Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах», застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Як зазначено в п.22 Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від07 лютого 2014 року № 5«Про судову практику в справах про захист права власності та іншихречових прав», якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно з незаконного володіння набувача (статті 387, 388 ЦК). Якщо в такій ситуації (саме так обґрунтовано підставу позову) пред'явлений позов про визнання недійсними договорів про відчуження майна, суду під час розгляду справи слід мати на увазі правила, встановлені статтями 387, 388 ЦК. У зв'язку із цим суди повинні розмежовувати, що коли майно придбано за договором в особи, яка не мала права його відчужувати, то власник має право на підставі статті 388 ЦК звернутися до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, а не з позовом про визнання договору про відчуження майна недійсним. Це стосується не лише випадків, коли укладено один договір із порушенням закону, а й випадків, коли спірне майно відчужено на підставі наступних договорів. Судом приймається до уваги та обставина, що [PERSON] яка у подальшому відчужила спірне майно на користь відповідача не мала на це права. У зв'язку з чим, суд дійшов до висновку про необхідність задоволення вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 174 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач -визнати позов протягом усього часу судового розгляду, зробивши усну заяву. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з постановою № 14 Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", за змістом частини четвертої статті 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, яке не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд у мотивувальній частині рішення може вказати лише про визнання позову та прийняття його судом. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. На підставі викладеного,

Outcome: approved