Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся 28.04.2016 року до суду з позовною заявою, в якій просить визнати приватизацію квартири [ADDRESS] та свідоцтво про право власності на зазначене житлове приміщення недійсними, скасувати рішення виконавчого комітету Дзержинської районної у місті ради про приватизацію квартири та державну реєстрацію права власності на житло. В обґрунтування заявлених вимог, позивач посилається на те, що він перебував з відповідачем в зареєстрованому шлюбі , який розірвано в 2009 році. В 1993 році він , позивач, отримав ордер на квартиру [ADDRESS] на сім'ю з п'яти осіб, є наймачем квартири, був зареєстрованому по даному адресу, отримував субсидію. За позовом колишньої дружини [PERSON] його визнано особою, що втратила право користування житловим приміщенням, у зв'язку з тим, що він нібито не мешкав в квартирі з 1998 року. Після набрання рішенням законної сили, відповідач [PERSON] разом із дочкою [PERSON] приватизувала квартиру, позбавивши його права користування житловим приміщенням та прийняття участі у приватизації , тому він звернувся до суду з цим позовом. В судовому засіданні позивач [PERSON] присутнім не був, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позов підтримав, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні не була, скориставшись правом представництва відповідно до ст. 38 ЦПК України /а.с.28/. Представники [PERSON] - [PERSON], [PERSON] ( довіреність від 12.10.2016 року, дійсна до 12.10.2019 року)/а.с.55/ в судовому засіданні присутніми не були. Представник відповідача [PERSON] подав до суду заяву про відкладення розгляду справи, однак доказів поважності причини відсутності суду не надав. Суду надано заперечення, в яких зазначено, що [PERSON] через подорожчання вартості комунальних послуг змушена була звернутися до суду з позовом про визнання позивача особою, що втратила право користування житловим приміщенням. На підставі рішення суду його знято з реєстрації, після чого оформлено право власності на спірне житлове приміщення. Дії [PERSON] відповідали вимогам чинного законодавства. Крім того, позивач у теперішній час одружений та має власний будинок, який придбано у період шлюбу з [PERSON], просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні присутньою не була, про час та місце розгляду справи повідомлена, про причини неявки суд не повідомила. Представник виконавчого комітету Металургійної районної у місті ради - Лузан О.Я. /а.с.25/ в судовому засіданні присутньою не була , надала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила розглянути справу відповідно до чинного законодавства. Представник третьої особи - Відділу Державної реєстрації речових прав нерухомого майна Реєстраційної служби Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області в судовому засіданні присутнім не був, про час та місце розгляду справи повідомлений, про причини неявки суд не повідомив. Відповідно до ч. 1 ст. 224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений, і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Оскільки, представником відповідача [PERSON] неодноразово (тричі) подавалися заяви про відкладення розгляду справи, доказів поважності відсутності суду не надано, тому суд визнає причину неявки неповажною та розглядає справу за відсутності відповідачів та їх представників з ухваленням заочного рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши обставини справи, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів. В силу ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на основу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Так, в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 04.02.2009 року /а.с.5/. З ордеру №5254 від 05.02.1993 року вбачається, що [PERSON] на сім'ю з п'яти осіб видано ордер на право заняття в порядку обміну житлового приміщення житловою площею 49,08 кв.м, що складається з 4-х кімнат ,за адресою: [ADDRESS] /а.с.96/. З рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.08.2016 року вбачається, що [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про визнання його особою, що втратила право користування житловим приміщенням, судом ухвалено заочне рішення від 01.12.2015 року, яким задоволено позовні вимоги позивача/а.с.76-78/. На підставі рішення суду позивача знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS] /а.с.97/. Рішенням Дзержинської районної у місті ради №112 від 16.03.2016 року «Про приватизацію квартири [ADDRESS] зазначену квартиру передано у приватну спільну часткову власність [PERSON] та [PERSON] у рівних частках по 1/2 кожному /а.с.100/ та виконавчим комітетом Дзержинської районної у місті ради 23.03.2016 року видано свідоцтво про право власності /а.с.102/. За заявою [PERSON] ухвалою суду від 28.04.2016 року заочне рішення Дзержинського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.08.2016 року скасовано та 03.08.2016 року судом ухвалено рішення, яким у задоволенні позову [PERSON] відмовлено в повному обсязі. Рішення оскаржено, ухвалою апеляційного суду Дніпропетровської області від 29.09.2016 року залишено без змін /а.с.79-81/. Частинами 1,2 статті 61 Житлового кодексу України встановлено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. До членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч.1,2 ст.64 ЖК України). Згідно вимог ст. 1 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно ч.4,5 ст.5 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду з використанням житлових чеків одержують громадяни України, які постійно проживають в цих квартирах (будинках) або перебували на обліку потребуючих поліпшення житлових умов до введення в дію цього Закону. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім'ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов'язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку ( ч.2 ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»). Відповідно до п. 18 Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян, затвердженого Наказом Міністерства з питань житлово-комунального господарства України від 16.12.2009 №396 "Про затвердження Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян" громадянином до органу приватизації подаються, зокрема, довідка про склад сім'ї та займані приміщення, копія ордера про надання жилої площі (копія договору найму жилої площі у гуртожитку). Таким чином, питання про визнання права на приватизацію, пов'язано, зокрема, з наявністю реєстрації місця проживання у житловому приміщенні, яке особа має намір приватизувати. Отже, позивача безпідставно знято з реєстрації місця проживання за адресою: [ADDRESS], як наймач житла він мав право користуватися житлом та приймати участь у його приватизації, однак не зміг скористатися цим правом. У теперішній час рішення суду щодо визнання позивача особою, що втратила право користування житловим приміщенням скасовано та ухвалено рішення, яким у задоволенні позову відмовлено, тому приватизацію та свідоцтво про право власності на житло - квартиру [ADDRESS], видане [PERSON] та [PERSON] Дзержинською районною у місті радою 23.03.2016 року слід визнати недійсними. Відносини, пов'язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV). Відповідно до абз. 2 ч. 1 статті 2 Закону № 1952-IV державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 ст. 26 Закону № 1952-IV визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. У разі скасування судом документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 року, або скасування записів про державну реєстрацію прав, інформація про які відсутня в Державному реєстрі прав, запис про державну реєстрацію прав вноситься до Державного реєстру прав та скасовується. Згідно п. 41 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру прав про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду державної реєстрації прав, проведеної до 1 січня 2013 р. відповідно до законодавства, що діяло на момент такої реєстрації, записів про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав до 1 січня 2013 р., за відсутності державної реєстрації таких прав у Державному реєстрі прав державний реєстратор переносить до Державного реєстру прав записи про державну реєстрацію прав, що містяться в інформаційних системах, та вносить запис про скасування державної реєстрації прав. За змістом статті 9 Закону № 1952-IV державний реєстратор є державним службовцем, крім випадку, коли державним реєстратором є нотаріус як спеціальний суб'єкт, на якого покладаються (делегуються) функції державного реєстратора прав на нерухоме майно. Постановою КМУ від 21.01.2015 року №17 «Питання оптимізації діяльності центральних органів виконавчої влади системи юстиції» реєстраційну службу ліквідовано, завдання і функції з реалізації державної політики у сфері державної реєстрації речових прав на майно та їх обтяжень покладено на Міністерство юстиції України. Пунктом 2.1 Порядку прийняття і розгляду заяв про внесення змін до записів, внесення записів про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, та скасування записів Державного речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Мін'юсту України від 12.12.2011 р. № 3502/5 та зареєстрованого в Мін'юсті України 12.12.2011 р. за №1429/20167 встановлено, що для внесення записів про скасування державної реєстрації права та скасування записів державного реєстру речових прав заявник звертається до органу державної реєстрації прав, державним реєстратором якого було проведено реєстрацію прав, або нотаріусу, яким проведено державну реєстрацію прав. Таким чином, державна реєстрація права власності на житло здійснена на підставі свідоцтва про право власності, яке суд визнає недійсним, тому підлягає скасуванню. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, знайшли часткове підтвердження в судовому засіданні, суд вважає задовольняє позовні вимоги в повному обсязі. На підставі ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача судові витрати в сумі 551,20 грн. по 275,60 грн. з кожної. На підставі викладеного,

Outcome: approved