Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-23 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON], ТзОВ Лізингова компанія Автофінанс про визнання договору фінансового лізингу недійсним. Позовні вимоги мотивує тим, що 24 червня 2000 року між нею ([PERSON]Є.) та [PERSON] зареєстровано шлюб. Під час шлюбу її чоловік, без її згоди 25 лютого 2015 року, уклав договір фінансового лізингу № 000787 з Товариством обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Автофінанс, згідно пунктів 1.1 та 1.3 якого ТОВ Лізингова компанія Автофінанс зобов'язалася придбати, предмет лізингу - транспортний засіб мінітрактор марки Дон Фенг 404 та передати йому в користування на строк та умовах передбачених договором. У відповідності до пункту 8.2, вартість предмета лізингу становить 16 666,67 доларів США, що у гривневому еквіваленті згідно обмінного курсу доллара США до української гривні на момент укладення договору складає 550 000,00 грн. У свою чергу лізингоодержувач відповідно до п.3.3.1 та п.1.7 Договору зобов'язався сплатити адміністративний платіж, авансований платіж, комісію за передачу предмета лізингу, в розмірах передбачених Додатком №1 до Договору. Так, відповідно до Додатку №1 до договору фінансового лізингу № 000787 від 25 лютого 2015 року розмір адміністративного платежу складає 1 666,67 доларів США, що у гривневому еквіваленті згідно обмінного курсу на момент укладення договору, становить 55 000, 00 гривень. На виконання умов договору відповідач [PERSON], 25 лютого 2015 року за рахунок спільних коштів подружжя сплатив ТОВ Лізингова компанія Автофінанс адміністративний платіж в розмірі 55 000, 00 грн., що підтверджується відповідними квитанціями №318 на суму 49 000,00 грн. та № 320 на суму 6 000, 00 грн. Вважає, що вищевказаний Договір фінансового лізингу між відповідачами, укладений з порушенням норм законів, такий укладено без її ([PERSON]) відому та згоди, даний договір виходить за межі дрібного побутового і стосується цінного майна. Тому на підставі вищенаведеного звертається до суду та просить визнати недійсним з моменту укладення договір фінансового лізингу № 000787 від 25 лютого 2015 року, укладений між ТзОВ Лізингова компанія Автофінанс та [PERSON], стягнути з ТзОВ Лізингова компанія Автофінанс на користь [PERSON] грошові кошти в розмірі 55000,00 грн., сплачені за недійсним договором фінансового лізингу в якості адміністративного платежу, а також 793,60 грн. на відшкодування судового збору. Позивач - [PERSON] у судове засідання не зявилася, по невідомій суду причині про час і місце розгляду справи повідомлялась належним чином. Представник позивача - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] підтримала в повному обсязі з підстав наведених у позовній заяві [PERSON] та просила суд їх задоволити. -2- Відповідач - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Відповідач - представник Товариства з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Автофінанс [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав суду клопотання про розгляд справи у його відсутності, а також на адресу суду надіслав заперечення на позовну заяву, які мотивує тим, що даний позов, є безпідставним, необгрунтованим та не підтвердженим жодним належним та допустимим доказом. Також звертає увагу на те, що норми ст.65 Сімейного кодексу України, не можуть бути застосовані до укладення Договору лізингу, оскільки спірний договір не є угодою щодо розпорядження майном подружжя, а є угодою, яка на момент її укладення за своєю природою носить ознаки найму (оренди), так як зобов'язання набути у власність Предмет лізингу, згідно п.2 ст. 1 Закону України Про фінансовий лізинг несе Лізингодавець, а Лізингоодержувач при умові виконання Договору, отримує Предмет Договору у володіння та користування без права розпорядження; Договір є правочином щодо отримання Предмету лізингу у платне користування з можливим подальшим його викупом, а отже не створює обов'язків для другого із подружжя, а лише для Лізингоодержувача, як сторони договору (п.1 ст. 806 ЦК України); у випадку вчинення правочинів (договорів), в яких грошові кошти є не предметом договору, а лише засобом платежу, письмової згоди законом прямо не вимагається. Звертає увагу на те, що на підтвердження згоди співвласників на розпорядження спільним майном та на відсутність обізнаності позивача про укладення правочину, який був спрямований на отримання предмету лізингу, а також сплатою [PERSON] значної суми коштів, жодного належного та допустимого доказу позивачем не надано, а також те, що чинними нормами законодавства не передбачено умови для обов'язкової нотаріальної форми договору фінансового лізингу, тому отримання письмової згоди іншого з подружжя на укладення зазначеного договору відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України не вимагається. На підставі вищенаведеного просить в задоволенні позовної заяви [PERSON]Є, про визнання договору фінансового лізингу недійсним відмовити. Заслухавши думки представника позивача - [PERSON], відповідача - [PERSON], дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до статті 60 Цивільно - процесуального кодексу України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно частини 1 статті 11 Цивільно - процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частин 3-4 статті 10 Цивільно - процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи: розяснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обовязки, попереджає про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених ЦПК України. В судовому засіданні належними доказами встановлено, що 25 лютого 2015 року між Товариством з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Автофінанс та [PERSON], укладено Договір за № 000787 фінансового лізингу згідно якого предметом фінансового Лізингу по даному договору є транспортний засіб - мінітрактор [PERSON], тип КПП механіка, привід 4х4. Відповідно до пункту 1.3 даного Договору лізингодавець бере на себе зобов'язання придбати Предмет лізингу у власність (отримати право власності на Предмет лізингу) та передати Предмет лізингу у користування Лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених цим Договором. Лізингоодержувач користується Предметом лізингу на умовах даного Договору фінансового лізингу згідно з положеннями чинного законодавства. Пунктом 1.7 встановлено, що предмет Лізингу передається в користування Лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 (сто двадцять) робочих днів з моменту сплати Лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця : Адміністративного платежу; Авансованого платежу; Комісії за передачу предмета лізингу; у разі наявності, Сплати різниці до вже сплаченого авансованого платежу на умовах викладених у п.9.4 ст. даного Договору або різниці до вже сплаченого авансованого платежу на умовах викладених у п.9.6 ст.9 даного Договору. У пункті 8.2 Договору за № 000787 фінансового лізингу зазначено, що укладаючи даний договір сторони (Товариство з обмеженою відповідальністю Лізингова компанія Автофінанс та [PERSON]) погоджуються, що Вартість предмета лізингу, на момент укладення договору, за цим договором становить 16 666,67 доларів США з урахуванням ПДВ. На дату укладання цього договору, згідно обмінного курсу долара США до української гривні, гривневий еквівалент вартості предмета лізингу становить 550 000, 00 гривень з ПДВ (а.с.6-19). З Додатку №1 до договору фінансового лізингу №_000787 від 25 лютого 2015 року вбачається, що розмір адміністративного платежу складає 1 666,67 доларів США, у у гривневому еквіваленті згідно обмінного курсу на момент укладення договору, становить 55 000,00 гривень (а.с.20). -3- Згідно копії квитанцій за № 318 та 320 від 25 лютого 2015 року, [PERSON] сплатив ТОВ Лізингова компанія Автофінанс адміністративний платіж на загальну суму 55 000, 00 гривень (а.с.22, 23). З копії свідоцтва про одруження вбачається, що 24 червня 2000 року у виконкомі Бобовищанської сільської ради Мукачівського району Закарпатської області зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON], про що зроблено актовий запис за № 07 (а.с.24). Правовідносини регулюються Цивільним та Сімейним кодексами України. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є одностороннім, якщо одна сторона бере на себе обов'язок перед другою стороною вчинити певні дії або утриматися від них, а друга сторона наділяється лише правом вимоги, без виникнення зустрічного обов'язку щодо першої сторони. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору (стаття 626 Цивільного кодексу України). Так, договору як юридичному факту властиві такі ознаки : 1) в договорі виявляється воля не однієї особи (сторони), а двох чи декількох, причому волевиявлення учасників за своїм змістом мають збігатися і відповідати одне одному; 2) договір - це така спільна дія осіб, яка спрямована на досягнення певних цивільно - правових наслідків: на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до вимог частини 1 статті 627 Цивільного кодексу України, та відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов Договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частин 1, 2 статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1, 2, 3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У свою чергу частинами 1 та 2 статті 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. З пункту 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року, правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Відповідно до частини 1 статті 806 Цивільного кодексу України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Аналогічне визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг". За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Відповідно до частини 3 статті 368 Цивільного кодексу України та частини 1 статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Під майном згідно з частини 1 статті 190 Цивільного кодексу України маються на увазі не лише предмети матеріального світу, а також майнові права та обовязки. Відповідно до статті 36 Сімейного кодексу України, шлюб є підставою для виникнення прав та обов'язків подружжя. Шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією і законами України. Згідно статті 63 Сімейного кодексу України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. -4- 05 липня 2011 року Міністерством юстиції України надано роз'яснення щодо правового регулювання особистих немайнових та майнових відносин між суб'єктами сімейних правовідносин, а саме в пункті 2 вказано, що майновими правовідносинами у сімейному праві вважають врегульовані нормами сучасного законодавства відносини між суб'єктами права, в яких об'єктом є будь-які майнові блага (речі індивідуального користування, премії, нагороди, майно, набуте під час перебування у шлюбі, грошові утримання тощо). В абзацах 9, 10, 11 пункту 2 даного Роз'яснення вказано, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 Сімейного кодексу України). Відповідно до частин першої та другої статті 65 Сімейного кодексу України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Поняття дрібного побутового правочину на законодавчому рівні визначено у пункті 1 частини 1 статті 31 Цивільного кодексу України. Згідно з цією нормою, правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Однак на сьогодні не має однозначного тлумачення зазначеного поняття, чим і викликає труднощі при визначенні оціночної вартості цього правочину, - це можуть бути потреби у їжі, у задоволенні духовних потреб, інформаційних потреб тощо, оскільки кожна людина щодня потребує їжі для підтримання нормального рівня життєдіяльності та здоровя, багато людей купують собі один або декілька разів на тиждень газету, журнал для задоволення своїх інформаційних, духовних потреб, купівля канцтоварів тощо. Це саме можна назвати побутом. Враховуючи те, що людина спокійно дозволяє собі укладати правочини для задоволення своїх побутових потреб, приклади яких наведені вище або інші подібні цим правочини, ці правочини варто назвати дрібними побутовими, оскільки вони для людини повсякденні, звичайні, не викликають здивування. Також, у більшості випадків, ці правочини для людини мають невисоку вартість. Відповідно до пункту 3 частини1 статті 208 Цивільного кодексу України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною 1 статті 206 цього Кодексу. Тобто даним пунктом визначено межу між усною та письмовою формами правочинів. У свою чергу частиною 3 статті 65 Сімейного кодексу України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. З частин 1 та 3 статті 212 Цивільно - процесуального кодексу України вбачається, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, і достатність і взаємний зв'язок цих доказів у їх сукупності. Як вбачається з матеріалів справи, 24 червня 2000 року між сторонами у справі [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, в результаті якого вони набули права та обов'язки один перед одним, в тому числі права спільної сумісної власності на майно та кожну річ, набуту за час шлюбу, крім речей індивідуального користування. Будь-які договори, які не заборонені законом, щодо майна, що є їхньою спільною особистою приватною власністю, так і щодо майна, яке є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, в тому числі щодо визначення порядку користування майном, між ними ([PERSON] та [PERSON]В.) не укладався. 25 лютого 2015 року [PERSON] уклав договір фінансового лізингу № 000787 з ТзОВ Лізингова компанія Автофінанс, згідно останній зобов'язалося придбати предмет лізингу - транспортний засіб мінітрактор марки Дон Фенг 404 та передати йому в користування на строк та умовах передбачених договором. Під час укладення даного договору сторонами була визначена вартість предмета лізингу - 16 666,67 доларів США, що у гривневому еквіваленті згідно обмінного курсу долара США до української гривні на момент укладення договору складає 550 000,00 грн.. Так, під час укладення даного Договору сторонами було порушено вимоги статті 65 Сімейного кодексу України, а саме: укладаючи Договір № 000787 його сторонами ТзОВ Лізингова компанія Автофінанс та [PERSON] не було забезпечено письмову згоду дружини останнього - [PERSON], оскільки його вартість становить 550 000,00 грн., що не відноситься до дрібного побутового правочину. -5- З урахуванням наведеного, всебічного, повного, об'єктивного та безпосереднього дослідження доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів підлягає до задоволення. Відповідно до частини 1 статті 88 Цивільно - процесуального кодексу України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved