Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що з метою отримання банківських послуг [PERSON] підписав анкету-заяву № б/н від 01.12.2011 року. Підписавши заяву між сторонами, був укладений Договір про надання банківських послуг. 01.12.2011 р. відповідач отримав кредит у розмірі 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При укладенні договору відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним і Банком договір, що підтверджується його підписом у заяві. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 7600,00 грн. В порушення вимог статей 526, 527, 530 ЦК України та умов договору (заяви) відповідач зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 29.02.2020 дорівнює 372278,73 гривень, з яких 6136,79 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 365893,82 гривень - загальний залишок заборгованості за відсотками з 01.12.2011 по 30.05.2018 року. Позивач в судове засідання не з`явився, за змістом позовної заяви не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника позивача та винесення заочного рішення судом(а.с.58). Відповідач, належним чином повідомлений про день та час слухання справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив, відзив на позов не надав (а.с.128,133,138). На підставі ст.280 ЦПК України по справі ухвалено заочне рішення на підставі наявних у ній доказів. Дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Судом встановлено, що відповідач з метою отримання банківських послуг підписав анкету-заяву № б/н від 01.12.2011 року. Підписавши заяву між сторонами, був укладений Договір про надання банківських послуг. 01.12.2011 р. відповідач отримав кредит у розмірі 300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. При укладенні договору відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку складає між ним і Банком договір, що підтверджується його підписом у заяві. У подальшому розмір кредитного ліміту збільшився до 7600,00 грн.(а.с. 21). Банк свої зобов`язання за зазначеним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором. З розрахунку заборгованості за вказаним договором вбачається, що відповідач зобов`язання належним чином не виконав, у зв`язку з чим у нього виникла заборгованість за кредитом, яка станом на 29.02.2020 дорівнює 372278,73 гривень, з яких 6136,79 гривень - заборгованість за тілом кредиту, 365893,82 гривень - загальний залишок заборгованості за відсотками з 01.12.2011 по 30.05.2018 року (а.с. 12). Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти . Отже, в судовому засіданні підтверджено наявність у позивача [PERSON] перед банком АТ КБ "Приватбанк" кредитної заборгованості за договором №б/н від 01.12.2011 року. Разом з тим, судом при розгляді даної справи встановлена неправильність нарахування банком відсотків після припинення строку кредитування. Так, згідно із ч.1 ст.1048 ЦК позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів установлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абз.2 ч.1 ст.1048 ЦК про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише в межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із ч.2 ст.1050 ЦК. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2 ст.625 ЦК, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Так,за змістом ч.2 ст.625 ЦК, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до висновку, викладеному в постанові ВСУ від 28.03.2018 р. № 444/9519/12 проценти за користування кредитом можуть нараховуватися виключно в межах визначеного договором строку кредитування. Після спливу вказаного строку нарахування процентів за користування кредитом припиняється в силу приписів статей 1048, 1054 ЦКУ . Тобто, зі спливом строку виконання зобов`язання припинилося право кредитора нараховувати проценти за кредитом, у такому разі кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Відповідно до пункту 91 постанови від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Згідно з пунктом 6.23 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У пункті 6.20. цієї постанови також зазначається, що термін «користування чужими грошовими коштами» може використовуватися у двох значеннях. Перше - це одержання боржником (як правило, за плату) можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу. Друге значення - прострочення виконання грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх. Таким чином, правова позиція Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини другої статті 625 ЦК України кредитний договір може встановлювати проценти за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. І такі проценти можуть бути стягнуті кредитодавцем й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Отже, зміст правової позиції Великої Палати Верховного Суду полягає у тому, що відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України у кредитному договорі може бути передбачено сплату процентів за неправомірне користування боржником грошовими коштами як наслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Такі проценти може бути стягнуто кредитодавцем і після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною 2 статті 1050 Цивільного кодексу України (ухвала Великої Палати Верховного Суду від 24.01.2019 у справі № 5017/1987/2012). Позивач, звертаючись до суду з даним позовом, в позовній заяві зазначає, що п.2.1.1.12.6 Договору клієнт сплачує банку проценти в подвійному розмірі від зазначених в Тарифах, що діють на дату нарахування. Разом з тим, як зазначено в п.2.1.1.12.6 Умов та правил надання банківських послуг в разі виникнення прострочених зобов`язань на суму від 100 грн., у тому числі прострочені зобов`язання, передбачені п.п.2.1.1.12.6.2, 2.1.1.12.8.1 Умов та правил, клієнт сплачує Банку пеню, а в разі неналежного виконання зобов`язань по сплаті відсотків, сплачує штраф. Згідно п.2.1.1.12.7.3 Умов та правил надання банківських послуг проценти за користування кредитом розраховуються щомісячно за кожен календарний день зі дня списання суми з карточного рахунку до дня, коли кредит становиться простроченим кредитом. Сплата подвійного розміру відсотків за неналежне виконання прострочених зобов`язань, на яке посилається позивач, не передбачено умовами договору. Сума заборгованості нарахована станом на 06.03.2020 року, проте строк дії картки закінчився в вересні 2016 року, разом з чим закінчився і строк кредитування, тому, починаючи з 01.10.2016 року банк не мав права нараховувати відсотки та інші платежі, передбачені кредитним договором. Банк просив стягнути заборгованість за кредитом в розмірі 6136,79 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом за період з 01.12.2011 року по 30.05.2018 р. Отже, у цій справі, починаючи з 01.10.2016 року кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до ч.2 ст.625 ЦК, а не у вигляді стягнення процентів та пені, однак таких вимог банк не заявляв, у зв`язку із чим позовні вимоги про стягнення процентів, нарахованих після закінчення строку дії кредитного договору, є необґрунтованими. За таких підстав, з відповідача на користь банку підлягає стягненню заборгованість за кредитом в сумі 6136,79 грн. та проценти за користування кредитом за період з 01.12.2011 р. по 30.09.2016 р. в сумі 30907,75 грн., а всього заборгованість за кредитним договором в сумі 37044,54 грн., за виключенням процентів за період з 01.10.2016 року по 30.05.2018 рік, оскільки вони нараховані поза межами строку кредитування, що відповідає правовому висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеному у постанові від 28.03.2018 року у справі № 444/9519/12 ( провадження № 14-10цс18). Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а отже, розмір судового збору, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, дорівнює 558,50 гривень. На підставі викладеного,

Outcome: approved