Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом про усунення перешкод у користуванні належним їй на праві приватної власності житловим будинком, шляхом виселення [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO] з житлового [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що вона являється одноосібним власником вищезазначеного житлового будинку, що стверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 27.05.2015 року. На даний час в будинку проживають та зареєстровані відповідачі. Відповідач [PERSON] є колишнім власником даного будинку, право власності якого скасовано. Проживання відповідачів у належному позивачу будинку створює для неї перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю. Вирішити питання, щодо звільнення відповідачами житлового будинку в позасудовому порядку не виявилося можливим, оскільки останні відмовляються звільнити приміщення, мотивуючи це тим, що немає рішення суду про їх виселення. З огляду на те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] не набули самостійного права на житло з підстав передбачених законом (найм, оренда, вселення наймачем чи на підставі ордера, тощо), а позивач не надавала згоди на їх вселення, та не перебуває з відповідача в будь яких договірних відносинах, а тому вони підлягають виселенню. 05.06.2018 року відповідачами на адресу суду надіслано відзив на позов. Даний відзив аргументують суперечливістю та не обгунтованістю позову, посилаючись на Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та ігнорування позивачем ст..47 Конституції України. Позивачкою не надано доказів перешкоджання ними їй у користуванні власністю, систематичного порушення правил співжиття, а також вжиття заході впопередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Вказували також на хибне та безпідставне посилання на рішення ВСУ, оскільки мав місце інший предмет позову. Крім того, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,25 га, що знаходиться за адресою [ADDRESS]: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд. Сторони в судове засідання не з'явилися, про день та час слухання справи судом повідомлялися належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв'язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд робить наступні висновки. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України, "Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним." Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно зі ст. 150 ЖУ України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: Держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивач є власником власником [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право нас падщину за законом, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Попович В.В. 27.05.2015 року, зареєстровано в реєстрі за [NUMBER] (а.с. 5) та витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.6, 7). Згідно довідки Верхньовизницької сільської ради Мукачівського району Закарпатської області № 425 від 20.04.2018 року у вищевказаному будинку зареєстровані значиться [PERSON] та [PERSON], власниця будинку [PERSON] зареєстрованою не значиться (а.с. 8). Судом встановлено, що спільне проживання позивача з відповідачами в одному будинку є неможливим з підстав того, що вони є чужими людьми один одному та позивач через присутність відповідачів у спірному будинку не може вільно користуватись своєю особистою приватною власністю, відповідач [PERSON] є колишнім власником будинку, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням та виселення підлягають задоволенню. Відповідно Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 74 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В ході розгляду даної справи відповідачами подано заяву по застосування наслідків строків позовної давності. Згідно з ч.1 ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.1 ст.251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (ч. 1 ст. 252 ЦК України). Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, суд зобов'язаний застосувати позовну давність лише за заявою сторони у спорі, причому така заява має бути подана до винесення судового рішення. Відповідачі заявили про застосування позовної давності до виниклих правовідносин та просили відмовити з цих підстав у позові. У відповідності до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд відхиляє клопотання відповідачів про застосування наслідків строків позовної давності, оскільки, в даному випадку не мало місце спливу строку позовної давності, так - як позивач набула права власності на спірний будинок 27.05.2015 року і саме з цієї дати слід відраховувати перебіг строків позовної давності З огляду на вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved