Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача на її користь суму боргу в розмірі 68800 гривень та стягнути витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позову позивач зазначає, що 31 серпня 2014 року вона позичила відповідачці [PERSON] 70000,00 гривень строком до 01.12.2014 року. На підтвердження укладеного договору позики [PERSON] видала їй розписку. Розписка від 31 серпня 2014 р. підписана позичальником та засвідчена свідком [PERSON]. У встановлений договором строк відповідачка борг не повернула в повному обсязі. Відповідно до розписки, позивач частково отримала від [PERSON] грошові кошти передані за розпискою від 31.08.2014 р., а саме: 16.10.2014 р. - 200,00 грн. та 31.10.2014 р. - 1000,00 грн., що разом становить 1200,00 грн. Таким чином, неповернутою залишилась сума боргу, що становить 68800 грн., яку позивач просить стягнути на свою користь, а також понесені нею витрати по сплаті судового збору в розмірі 688 грн. В звязку з тим, що відповідач не бажає врегулювати спір мирним шляхом, вона змушена звернутися до суду за захистом порушених прав та стягнути суму боргу в судовому порядку. 20.02.2015 року [PERSON] звернулась до суду із зустрічною позовною заявою, в якій просить визнати недійсною розписку (правочин) складену нею - [PERSON] від 31.08.2014 року, про отримання від [PERSON] в борг 70000 грн. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначила, що 10.09.2012 року вона була прийнята на роботу продавцем до Фізичної особи-підприємця [PERSON] по трудовому договору між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю, що зареєстрований за № 770 в Токмацькому МРЦЗ. Вона працювала в магазині на посаді продавця, який знаходиться в с. Запоріжжя Токмацького району. Окрім неї в зазначеному магазині працювали також [PERSON] та [PERSON]. Після чергової інвентаризації в серпні 2014 року, яка проводилася періодично, кожне півріччя та здійснюється безпосередньо дружиною роботодавця - [PERSON], за їх участі, виявилася недостача, в касі не вистачало 210 000,00 грн. Відразу після цього, [PERSON] почала її, а також інших продавців, звинувачувати у крадіжці грошових коштів, яких не вистачало, на що вони заперечували, адже виручка від проданого за день товару зберігалася безпосередньо у роботодавця, тобто після закриття магазину вони здавали гроші, а тому взяти таку значну суму грошових коштів не могли фізично. Так звана інвентаризація (всі основні підрахунки) здійснювалася безпосередньо відповідачкою і перевірити суму грошей, яких не вистачало, або ж взагалі саму наявність недостачі, після здійснення перевірки, вони не могли. В той же день [PERSON] почала вимагати від неї написання розписки, де б зазначалося, що вона взяла грошові кошти у розмірі 70000,00 грн. у [PERSON] в борг. Аналогічні розписки відповідачка примусила написати й інших 2-х продавців магазину [PERSON] та [PERSON] Здійснювати написання «боргової» розписки, вона відмовилася, після чого [PERSON]Д, разом зі своїм чоловіком [PERSON]І почали на неї морально тиснути, та погрожувати, починаючи з фінансової розправи, що нібито, зокрема, вона змушена буде продати все своє майно, разом з майном своїх родичів, щоб розрахуватися з ними, аж до фізичної розправи, з урахуванням членів її сім'ї. Внаслідок застосування до неї психологічного тиску та психологічних маніпуляцій, всупереч своєї волі, вона змушена була написати зазначену вище боргову розписку під диктовку [PERSON] До правоохоронних органів вона не могла звернутися, так-як відповідачка повідомила, щоб вона не вчиняла подібних дій, бо їй буде гірше. З приводу зазначених дій відповідача вона була змушена звернутись до міліції і 04.02.2015 року повідомлення про вчинення кримінального правопорушення було зареєстроване в Токмацькому МВ ГУМВС України в Запорізькій області. Стосовно розписки, в якій зазначено, що [PERSON] отримала від неї 200,00 грн. 16.10.2014 року та 1000,00 грн. 31.10.2014 року, нібито в рахунок суми грошових коштів по борговій розписці, зазначила наступне. На підставі трудового договору від 10.09.2012 року вона отримувала мінімальну заробітну плату, в розмірі 1200,00 грн. Оплату праці вона отримувала у відповідності до норм трудового законодавства, тобто в строки встановлені 115 КЗпП - 2 рази на місяць. Кожного разу коли вона отримувала (аванс) в розмірі 200,00 грн., після 15 числа кожного місяця, а потім заробітну платню (її залишок), в розмірі 1000,00 грн., в кінці місяця, вона розписувалася за отримані кошти, як і всі продавці. В жовтні 2014 року, вона як і кожного місяця отримала (двічі в місяць) свою заробітну платню, за що і розписалася. Лише після отримання позовної заяви [PERSON], разом із додатками, зрозуміла, що розписувалася не за свою заробітну платню, а за нібито повернення боргу по так званій борговій розписці, на що дуже здивувалася, оскільки фактично була введена в оману [PERSON] Поступово стосунки між сторонами налагодилися, а тому вона вважала, що інцидент стосовно недостачі вичерпаний, адже [PERSON] знову почала нормально ставитися, як до неї, і до інших продавців. Отже, 200,00 грн. та 1000,00 грн., які зазначені в розписці, це її заробітна плата за жовтень 2014 року, а не розрахунок по борговій розписці від 31.08.2014 року, як можна зрозуміти із її змісту, і яка підписана нею, внаслідок введення її в оману. Тому, [PERSON] просить задовольнити зустрічну позовну заяву. В судове засідання [PERSON] не зявилась, надала суду заяву з клопотанням розглянути справу за її відсутності. В судовому засіданні, яке відбулось 08.05.2015 року, позивач [PERSON] позов підтримала з викладених в позові підстав та просила його задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні зазначила, що 31 серпня 2014 року надавала [PERSON] в борг грошові кошти в розмірі 70000 грн. Дійсно в магазині чоловіка працювали 3 продавця [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Зазначені особи звернулися до неї з проханням позичити гроші по 70000 грн. кожна на відкриття якоїсь власної справи, розвитку бізнесу. Оскільки вона знала цих дівчат більше 3 років, довіряла їм, тому порадилась з чоловіком та погодилась їм допомогти, передала кожній по 70000 грн., зокрема і [PERSON], про що та склала розписку в приміщенні магазину. Вона не побоялась позичити таку суму, бо дівчата пообіцяли, що борг допоможуть віддати родичі, а саме брат, який живе в Тюменській області Російської Федерації. У [PERSON] родичі на заробітках за кордоном. Ніякої ревізії у серпні 2014 року вона не проводила. Перевірки в магазині проводились в березні 2014 року та 26 жовтня 2014 року, однак ніяких недостач виявлено не було. Всього в продовольчому відділі магазину товару на 90-120 тис. грн. Такої великої недостачі просто не могло бути. Відповідач звільнилась з роботи 27.10.2015 року. Вона вважає, що відповідач все спланувала раніше. Дівчата разом з [PERSON] працювали на пів ставки, позмінно. Зарплата виплачувалась двічі на місяць, однак частину зарплати [PERSON] брала продуктами, а залишок отримувала грошима. Розмір заробітної плати становив половину від мінімальної зарплати близько 600 грн. Ніякого тиску на відповідача ні вона, ні чоловік не вчиняли, вона не мала на меті ніякої користі, а вирішила просто допомогти, оскільки коли вони починали свою справу, їм з чоловіком також допомогли люди. [PERSON] просила гроші на місяць, вони з дівчатами хотіли щось прокрутить. Текст розписки складали всі разом, тому, можливо, вона в чомусь неправильна, бо ніхто з них юридичної освіти не мав. Під час написання розписки чоловіка зі нею не було, і вона ніяк не могла примусово заставити відповідача написати розписку. Про відпрацювання боргу мова ніколи не йшла. Гроші [PERSON] брала на місяць, однак в розписці вони разом вирішили написати крайній строк повернення боргу до 01.12.2014 року. Гроші відповідач віддала лише частково 200 грн. та 1000 грн., більше нічого не віддала і взагалі заявила, що буде розраховуватись з роботи. [PERSON] повертала 1000 грн. вже після того, як звільнилась, тому це не підпис за заробітну плату. За зарплату продавця завжди розписувались лише в спеціальному журналі. Вона телефонувала [PERSON] в грудні 2014 року та просила, щоб та повернула гроші, після цього більше не дзвонила. Крім того, позивач надала суду письмові заперечення проти зустрічного позову, де зазначила, що ніякого тиску на відповідачку ні з її боку, ні з боку її чоловіка не застосовувалось. Розписка була вчинена 31.08.2014 року, а до міліції [PERSON] вирішила звернутись лише 04.02.2015 року. Проте, в результаті оперативних заходів та проведеної перевірки таких тверджень громадянки [PERSON] Токмацьким міським відділом ГУМВС України в Запорізькій області було зроблено висновок про відсутність в діях [PERSON] та [PERSON] ознак складу кримінального правопорушення, оскільки факти викладені в повідомленні не знайшли свого підтвердження, в результаті чого перевірку обставин викладених в заяві було припинено. Твердження [PERSON] про те, що вона не повертала грошових коштів взятих у борг, а про розписки щодо часткового погашення боргу навіть не знала, натомість стверджуючи, що розписувалася вона за отримання заробітної плати за жовтень місяць 2014 року, на її думку, не заслуговують на увагу, оскільки в тексті розписки чітко прописано про передачу частково грошових коштів в сумі 200 грн. 16.10.2014р., та 1000 грн. - 31.10.2014 р., саме в рахунок погашення заборгованості за борговою розпискою від 31.08.2014 року. З журналу обліку видачі заробітної плати №1, вбачається, що працівник [PERSON] в жовтні місяці 2014 року розписувалась в цьому журналі за отриману заробітну плату. Таким чином, твердження [PERSON] стосовно того, що її підписи на розписці про часткове повернення боргу (отриманого за борговою розпискою від 31.08.2014 року) є підписами за отримання заробітної плати за жовтень місяць 2014 року повністю спростовуються. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні просив задовольнити позовні вимоги позивача з підстав, викладених в позовній заяві. Відповідач [PERSON] допитана в судовому засіданні в якості свідка, позов не визнала, просила в позові відмовити за необґрунтованістю вимог. Суду пояснила, що три роки вона працювала у [PERSON] продавцем в магазині, розмір її заробітної плати становив 1200 грн. Кожні пів року дружина роботодавця [PERSON] позивач по справі, проводила в магазині ревізії. Попередня ревізія була в березні 2014 року, під час якої ніяких недостач виявлено не було. Чергова ревізія відбулась 31.08.2014 року, під час якої була виявлена недостача 210000 грн. І [PERSON] змусила її та ще двох продавців [PERSON] та [PERSON] написати розписки, що начебто кожна з них взяла в борг по 70000 грн., на загальну суму 210000 грн. Однак цих грошей вона не брала. Їй дали строк 3 місяці. Позивач та її чоловік [PERSON] їй погрожували, вона злякалась та написала зазначену розписку, бо в неї є дитина та родичі. Вона хотіла звільнитись з роботи, однак позивач її не відпускала, доки вона не віддасть гроші. Вона була в шоці, тому і написала розписку. В міліцію не зверталась до лютого 2015 року, бо боялась. [PERSON], який казав, що віддасть розписки бандитам, щоб вони з нами розібрались. Після проведеної ревізії, вони провели повторну ревізію і вийшли на ту саму суму, тобто знову виявили недостачу 210000 грн., всі підтвердження про проведення ревізії зберігались в зошиті у [PERSON] Другу розписку про начебто повернення грошей за розпискою від 31.08.2015 року в розмірах 200 грн. та 1000 грн. писала [PERSON] За проханням [PERSON] вона підписала листок з сумами і вважала, що розписувалась за свою заробітну плату. Взагалі вона працювала продавцем з 2002 року, працювала в м. Києві, однак ніякого бізнесу відкривати не збиралась і гроші не позичала. Представник відповідача адвокат [PERSON] зазначила, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають, оскільки відповідач ніяких грошей в борг не брала, а написала спірну розписку під тиском, тому зазначену розписку від 31.08.2015 року необхідно визнати недійсною. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснила, вона разом з [PERSON] та [PERSON] працювала у [PERSON]І та [PERSON] в магазині продавцями. Раз на пів року [PERSON] проводила ревізії. Під час проведення ревізії 31.08.2014 року [PERSON] виявила недостачу на 210 тисяч гривень. Після чого вона змусила їх написати розписки, що начебто кожна з них взяла у неї в борг по 70000 грн. [PERSON] їм погрожувала, казала, що в них є діти, батьки, що вона забере їх майно. На наступний день приїхав [PERSON] та взнав про суму недостачі, вони намагались йому довести, що таку суму взяти нереально, а [PERSON] сказав, що розписки продасть бандитам. Таких сум в касі ніколи не було. Її заробітна плата становила 1200 грн., за яку вона розписувалась раз на місяць в журналі. Товару в магазині було приблизно на 200000 грн. Вона намагалась звільнитись, однак [PERSON] її не пускав, казав, щоб вони віддавали гроші. [PERSON] ніяких грошей не позичала. Під час написання розписок були присутня вона, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] [PERSON]І розмовляв з ними вже на наступний день. У них з [PERSON] та [PERSON] не було наміру відкривати бізнес. Під час написання розписки [PERSON] була в стані душевного хвилювання. [PERSON] після зазначених подій ніяких дорогих речей не купувала. В міліцію вона звернулась пізніше, бо боялась. Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона разом з [PERSON] та [PERSON] працювали продавцями у [PERSON] в магазині. [PERSON] ніяких грошей не брала. 31 серпня 2014 року [PERSON] провела ревізію в магазині та була виявлена недостача на 210000 грн. Тому, [PERSON] змусила її, [PERSON] та [PERSON] написати розписки, що начебто вони взяли по 70000 грн. кожна. У них був шок, а [PERSON] погрожувала рідним, дітям. [PERSON] погрожував, що розписки передасть бандитам. [PERSON] сказала, щоб дівчата відпрацьовували борг. Під час написання розписки 31.08.2014 року під диктовку [PERSON], [PERSON] плакала. Свідок [PERSON] суду пояснила, що 31.08.2014 року її донька [PERSON] прийшла додому заплакана та пояснила, що господар заставив її підписати розписку про недостачу. До цього таких інцидентів не було. Дочка не планувала відкривати магазин. Зарплату дочка отримувала 800 чи 900 грн. Особисто вона ніяких погроз не чула. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що позивач є його дружиною, а відповідач працювала у нього в магазині продавцем. З [PERSON] були нормальні стосунки до того часу, доки дружина не звернулась з позовом до суду. Він дівчатам продавцям [PERSON], [PERSON] та [PERSON] повністю довіряв. Продавці працювали на пів ставки, самі визначали графік, він їх не контролював. Нестач, крадіжок в магазині ніколи не було. Зарплату продавці отримували грошима та продуктами. Журнал про видачу заробітної плати був у дружини. Він знає [PERSON] з народження, знає що в неї є мати, вітчим, чоловік в Сибіру на заробітках. Ревізії в магазині не проводились, інколи дружина з продавцями робили підрахунки, але коли вони проводились йому не відомо. Дружина йому казала, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] звернулись до неї про допомогу, хотіли позичити гроші 210000 грн., він не заперечував, але при передачі грошей він присутній не був. Це були їх сімейні кошти. Дівчата взяли гроші, а віддавати не хочуть. Такої суми недостачі не могло бути, бо товару в магазині було на 120000 грн. Тиск він не на кого не вчиняв, нікому не погрожував. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, показання допитаних в судовому засіданні свідків, дослідивши матеріали цивільної справи, встановивши фактичні обставини та відповідні їм правовідносини, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до положень ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 57 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Судом встановлено, що 31 серпня 2014 року [PERSON], яка мешкає за адресою: Запорізька область, Токмацький район, с. Запоріжжя, вул. Партизанська, 4/13, власноруч склала розписку про те, що зобовязується виплатити взяту суму грошей 70000 (сімдесят тисяч гривень) [PERSON], яка проживає в [INFO]. Гроші зобовязалася віддати до 01.12.2014 року, про що в матеріалах справи міститься оригінал розписки. Зазначена розписка підписана також свідком [PERSON]. У розписці зазначені: сторони зобов'язання (позикодавець та позичальник), грошова сума, яку відповідач зобовязується повернути позивачу, та особистий підпис позичальника. Отже, між сторонами було досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов договору позики й розписка свідчить про його укладення відповідно до вимог ст. 1046 ЦК України. До цього часу відповідач, [PERSON] борг не повернула. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, видана відповідачем позивачеві розписка у розумінні Цивільного кодексу є договором позики. В постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року у справі № 6-63 цс 13, зазначено, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Крім того, в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79 цс 14, зазначено, у разі пред'явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов'язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Частиною 1 ст. 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до умов розписки відповідач зобов'язалась повернути взяту суму грошей у строк до 01.12.2014 року, але свої зобов'язання не виконала в повному обсязі, оскільки відповідно до розписки, складеної [PERSON] та отримала від [PERSON] суму грошей за борговою розпискою від 31.08.2014 року в розмірі 200 грн. 16.10.2014 року та 1000 грн. 31.10.2014 року. Зазначена розписка також підтверджується підписом [PERSON] (а.с.18) Остання розписка є підтвердженням того, що 31.08.2014 року складена саме боргова розписка, оскільки в ній прямо про це зазначено. Відповідачем не оспорюється той факт, що розписка від 31.08.2014 року написана нею власноруч, а розписка про повернення грошових коштів в розмірі 200 грн. та 1000 грн. написана [PERSON], однак засвідчена власним підписом відповідача [PERSON] До теперішнього часу відповідач гроші не повернула. Відмова відповідача виконати свої зобов'язання за договором позики та повернути позику добровільно змушує позивача звернутися до суду з позовом про примусове стягнення суми боргу. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов'язанні має право вимагати доказів того, що обов'язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред'явлення такої вимоги (ст. 527 ЦК України). Відповідно до положень ст. 545 ЦК України, прийнявши виконання зобов'язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному розмірі. Що було зроблено позивачем, в якій вона підтвердила факт отримання грошей в розмірі 200 грн. 16.10.2014 року та 1000 грн. 31.10.2014 року за борговою розпискою від 31.08.2014 року. Згідно пояснень представника позивача зазначена розписка була складена позивачем в двох екземплярах один з яких був у неї, а другий у [PERSON] Суд критично ставиться до заперечень відповідача про те, що вона думала, що розписувалась за заробітну плату, оскільки суду було надано копію журналу про отримання заробітної плати, де наявні підписи [PERSON] про отримання заробітної плати. Згідно пояснень сторін, продавці, в тому числі і [PERSON], за заробітну плату завжди розписувались в зазначеному журналі. До того ж відповідач [PERSON] звільнилась з роботи 27 жовтня 2014 року (а.с.41), отримала зарплату також 27.10.2014 року (а.с.60), а розписка про повернення 1000 грн. складена 31.10.2014 року (а.с.18). Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов'язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов'язку. З огляду на положення ч. 2 ст. 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON] суд не бере до уваги, оскільки в даному випадку не допускаються свідчення свідків як засіб доказування. [PERSON] у своїй зустрічній позовній заяві про визнання правочину недійсним посилається на те, що фактично договір позики між нею та позивачем не укладався. Вона грошей в борг не брала, написала вказану розписку всупереч її волі, внаслідок психологічного тиску та погроз розправи і що начебто ця сума це частина недостачі, яка була виявлена під час ревізії магазину. Ці доводи суд не бере до уваги, оскільки кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Жодних доказів в обґрунтування своїх доводів відповідачем не надано. Свідки [PERSON] та [PERSON] є особами, які заінтересовані в результатах розгляду справи, оскільки писали аналогічні розписки. Доводи відповідача про те, що фактично договір позики між нею та позивачем не укладався, є неспроможними, оскільки спростовуються наявною в матеріалах справи розпискою, яка власноруч складена відповідачем, а також розпискою про повернення частини грошей, яка підписана [PERSON] і за змістом яких [PERSON] зобовязується виплатити взяту суму грошей 70000 грн. [PERSON] до 01.12.2014 року, згідно змісту другої розписки гроші повертались саме за борговою розпискою від 31.08.2014 року. Посилання відповідача на те, що вона написала вказану розписку всупереч її волі, внаслідок психологічного тиску та погроз розправи також не доведені, оскільки за клопотанням [PERSON] була призначена почеркознавча експертиза на вирішення якої були поставлені наступні питання: чи перебувала [PERSON] під час написання розписки від 31.08.2014 року у незвичайному стані (таких як емоційного хвилювання, душевного переживання, тощо); чи спостерігаються в тексті розписки від 31.08.2014 року ознаки, які дають підстави вважати про їх написання автором під впливом психологічного або/чи фізичного тиску на нього з боку інших осіб і що начебто ця сума це частина недостачі, яка була виявлена під час ревізії магазину, однак ухвала суду виконана не була, бо [PERSON] не оплатила проведення зазначеної експертизи, хоча сама про це клопотала до суду. Відповідно до ч 2, 3, 4 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилом статті 1051 ЦК України при оспорюванні позичальником договору позики з підстави, що грошові кошти не були ним одержані від позикодавця, якщо договір позики укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші насправді не були отримані позичальником. За змістом пункту 12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року N 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" звертається увага судів, на те, що зі змісту абзацу другого частини першої статті 218 ЦК не може доводитися свідченням свідків не лише заперечення факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин, а й факт його вчинення, а також виконання зобов'язань, що виникли з правочину. Випадки, коли свідчення свідків допускаються як засіб доказування факту вчинення правочину, у ЦК визначені прямо (частина друга статті 937, частина третя статті 949 ЦК). Такого висновку дійшов і Верховний Суду України в ухвалі від 26 січня 2011 року, по справі № 6-48785св10. Звернення [PERSON], [PERSON], [PERSON] до органів внутрішніх справ з повідомленням про погрози фізичною розправою та розправою з їх родичами з боку [PERSON] та [PERSON], що відбулись 31.08.2014 року в приміщенні магазину «Вікторія», що розташований за адресою: Токмацький район, с. Запоріжжя, вул. 50 років Жовтня, суд не бере до уваги, оскільки зазначене звернення мало місце лише після того, як [PERSON] звернулась з позовом до суду. Протягом пяти місяців з часу написання розписки [PERSON] жодного звернення не було. Згідно висновку ДІМ СДІМ Токмацького МВ ГУМВС Українии в Запорізькій області старшого лейтенанта міліції [PERSON] від 05.02.2015 року та висновку ДІМ СДІМ Токмацького МВ ГУМВС Українии в Запорізькій області старшого лейтенанта міліції [PERSON] від 11.05.2015 року за зазначеними зверненнями перевірка припинена, в діях [PERSON] та [PERSON] відсутні ознаки складу кримінального правопорушення, передбаченого ст.296 КК України, оскільки факти викладені у зверненнях [PERSON], [PERSON], [PERSON] не знайшли свого підтвердження, вбачаються ознаки неврегульованих цивільно-правових відносин. Доводи відповідача про те, що розписка є недійсною, суд також не бере до уваги, оскільки у ст. 204 ЦК України проголошується презумпція правомірності правочину, а саме правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Так, наявність оригіналу розписки у кредитора свідчить про існування не виконаного зобов'язання (постанова Верховного Суду України від 25 квітня 2012 р. у справі N 6-24цс12). Позичальник свої зобов'язання не виконав, борг не повернув, про що свідчить наявний у позивача оригінал розписки, який залучено до матеріалів справи. Оскільки на день розгляду справи у суді борг позивачу відповідачем у повному розмірі не повернутий, він підлягає стягненню з нього у судовому порядку. На підставі вищенаведеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та доведеними належними доказами, а тому підлягає задоволенню. Зустрічна ж позовна заява задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони усі понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже сума сплаченого позивачем при подачі позову судового збору в розмірі 688,00 грн., підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved