Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Христинівського районного суду з позовом до Верхняцької селищної ради про визнання права власності в порядку спадкування, та просить визнати за ним, [PERSON] [INFO] (паспорт громадянина України серії [NUMBER] виданий 23.08.2002 Христинівським РВ УМВС України в Черкаській області, ідентифікаційний номер: [NUMBER] ) в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , як такої, що фактично прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] померлої [INFO] , але не отримала правовстановлюючого документу, право приватної власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,67 га, розташовану в адміністративно-територіальних межах Верхняцької селищної ради Христинівського району Черкаської області та, яка їй належала на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER] зареєстрованого Верхняцькою селищною радою Христинівського району Черкаської області 30.03.2001 за №347. Позивач в обґрунтування позовних вимог в позовній заяві зазначив, [INFO] померла його рідна баба [PERSON] що після її смерті відкрилась спадщина, до спадкового майна, окрім іншого належить також земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,67 га розташована в адміністративно-територіальних межах Верхняцької селищної ради Христинівського району Черкаської області. На випадок смерті. [PERSON] , будь-яких розпоряджень не залишала. Спадкоємцем за законом після смерті [PERSON] , була її мати [PERSON] , яка в установленому на то порядку прийняла спадщину. Її мати [PERSON] померла [INFO] . Після смерті матері, спадщину за законом прийняв він, та третя особа, яка не заяв, самостійних вимог щодо предмету спору; [PERSON] , про що свідчить договір про поділ спадкового майна від 27.06.2006 посвідченого Бевзюк В.П державним нотаріусом Христинівської районної державної нотаріальної контори, та який зареєстровано в реєстрі за №1621. За домовленістю між ними, [PERSON] не претендує на частку у вказаній вище земельній ділянці. Проте, у зв`язку з відсутністю у нього на руках оригіналу правовстановлюючого документу, на вищезгадану земельну ділянку, виданого на ім`я спадкодавця, нотаріальною конторою унеможливлена видача йому свідоцтва про право на спадщину за законом, на вищезазначену земельну ділянку. Вважає за можливе рішенням суду визнати за ним в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON] право приватної власності на земельну ділянку площею 1,67 га, цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташовану в адміністративно-територіальних межах Верхняцької селищної ради Христинівського району, виходячи з наступних підстав: Спадкодавцем за життя, було набуто право на земельну ділянку площею 1,67 га із земель права колективної власності сільгосппідприємства розташованого в адмінмежах Верхняцької селищної ради Христинівського району, про що достеменно відомо Відповідачу по справі. Однак, йому, не вдалось віднайти оригінал Державного акту на право приватної власності на землю спадкодавця, а тому він не має можливості надати його до нотаріальної контори, для оформлення своїх спадкових прав на земельну ділянку. На підтвердження права власності спадкодавця на дану земельну ділянку, у нього збереглась копія цього правовстановлюючого. Згідно наданої йому інформації відділу Держгеокадастру у Христинівському районі Черкаської області, середня вартість земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва по Верхняцькій селищній раді Христинівського району у 2018 році, становить 70260,31 грн. В судове засідання позивач не з`явився, проте від нього до суду надійшла заява в якій він позовні вимоги підтримує та просить справу розглядати без його участі. В судове засіданні відповідач Верхняцька селищна рада Христинівського району Черкаськох області не з`явилась, проте від неї до канцелярії на адресу суду надійшла заява з проханням справу розглянути за відсутності їх представника, позовні вимоги [PERSON] визнають повністю, та не заперечують проти їх задоволення. В судове засідання представник третьої особи та третя особа [PERSON] не зявились, проте від них до суду надійшла заява, в якій вказують, що не заперечують проти задоволення позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Зважаючи на те, що відповідач, являючись органом місцевого самоврядування адміністративно-територіальної одиниці, де проживав спадкодавець, а тому маючи про них найбільш достовірні відомості, позовні вимоги визнав, і таке визнання не порушує прав та інтересів третіх осіб, суд знаходить, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Судом встановлено наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Таким чином, позивач не може оформити право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,67 га, розташовану в адміністративно-територіальних межах Верхняцької селищної ради Христинівського району Черкаської області, оскільки відсутні правовстановлюючі документи. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 2. ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Таким чином часом відкриття спадщини після смерті [PERSON] є день її смерті, тобто [INFO] . Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 цієї статті Кодексу встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що позивач є таким, що прийняв спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім`я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред`явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником цього майна, дане право нерозривно пов`язане з особою спадкодавця, а тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. Враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки відсутність у спадкодавця правовстановлюючих документів на спадкове майно унеможливлює оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, беручи до уваги досліджені у судовому засіданні докази, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved