Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Глобинського районного суду Полтавської області із позовом про визначення частки у спільному сумісному майні та визнання права власності на спадкове майно, позовні вимоги обґрунтовує тим, що у спільній сумісній власності [PERSON] та [PERSON] перебуває земельна ділянка розміром 0,0994 га, розташована за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 5320685804:04:002:0099. [PERSON] помер, спадщину після нього прийняла його донька [PERSON] (позивач), [PERSON] від прийняття спадщини відмовилась. Однак приватний нотаріус Джусь С. В. своєю постановою відмовила позивачу у видачі свідоцтва на право власності на спадщину за заповітом у зв`язку з невідповідністю заявлених прав і поданих документів вимогам чинного законодавства. Тому позивач і була вимушена звернутися до суду. Позивач в судове засідання не з`явилася, направила заяву про розгляд справи за її відсутності, позов підтримала та прохала його задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, в своїй заяві просив слухати справу у його відсутність, проти задоволення позову не заперечував. Треті особи: [PERSON] та приватний нотаріус Джусь С. В, в судове засідання не з`явилися, направили заяви про розгляд справи за їх відсутності, не заперечували проти задоволення позову. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до абз.3 п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження інших обставин справи. Визнання відповідачем пред`явленого позову є безумовним, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Наслідки визнання позову, передбачені ч.4 ст.206 ЦПК України відповідачу відомі та зрозумілі. Вивчивши матеріали справи, суд вважає вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить земельна ділянка загальною площею 0,0994 га, з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівль і споруд ( присадибна ділянка), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] кадастровий номер 5320685804:04:002:0099. [INFO] [PERSON] помер, відповідно до копії свідоцтва про смерть виданого Виконавчим комітетом Обознівської сільської ради Глобинського раойну Полтавської області 18.12.2018 року актовий запис № 24. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина за заповітом, яку прийняла [PERSON] (позивач), що підтверджується копією спадкової справи. 24 вересня 2019 року приватний нотаріус Джусь С. В. постановою відмовила позивачу [PERSON] у видачі свідоцтва на право спадщину за заповітом на частку земельної ділянки площею 0,0994 га, що розташована [ADDRESS] , з підстав невідповідністю заявлених прав і поданих документів вимогам чинного законодавства. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно); майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності; право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом; спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Статтею 368 ЦК України передбачено, що спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ст.370 ЦК України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Пунктом 17 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» передбачено, що частка суб`єкта права спільної сумісної власності визначається зокрема, при поділі майна, виділі частки зі спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 року №20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», частка учасника спільної сумісної власності визначається при поділі майна, виділі частки з спільного майна, зверненні стягнення на майно учасника спільної власності за його боргами, відкритті після нього спадщини. При відсутності доказів про те, що участь когось з учасників спільної сумісної власності (крім сумісної власності подружжя) у надбанні майна була більшою або меншою - частки визначаються рівними. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Згідно ч. 4 ст. 25 ЦК України, цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті, тому позивач позбавлений можливості отримати дублікат правовстановлюючого документу на ім`я померлого. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як зазначено в п.1,3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. У відповідності до ст. ст. 1217, 1218 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 1, 5 ст. 1273 ЦК України, спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Відмова від прийняття спадщини є безумовною і беззастережною . Частинами 1,2 статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ч. 2 ст. 1236 ЦК України заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно з ч. 1 ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Відповідно до ст. 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах із збереженням її цільового призначення. Як зазначено в ч. 1 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Виходячи з вищенаведеного, у суду є всі підстави вважати, що [PERSON] , у спільній сумісній власності на спірну земельну ділянку належала 1/2 частка, яка в даний час є спадковим майном. Позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину за заповітом, інші спадкоємці, які прийняли цю частину спадщини, відсутні, тому позивач [PERSON] має право на успадкування названого майна. Приймаючи до уваги викладене, суд дійшов висновку, що позов є законним та обґрунтованим, а тому підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved