Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Рівненського міського суду Рівненської області з позовом про збільшення розміру аліментів та позбавлення батьківських прав, в якому просить суд збільшити розмір аліментів, призначених рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області від 18 квітня 2013 року в розмірі 700 грн. та стягувати з [PERSON] на її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн., щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня набрання рішенням законної сили і до досягнення дитиною повноліття. Крім того, просила суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його малолітнього сина [PERSON] .. Позивач [PERSON] повідомлена належним чином про дату час та місце розгляду справив судове засідання не з`явилася, до початку судового засідання представник позивача [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у відсутності позивача та представника позивача Відповідач [PERSON] повідомлений належним чином про дату час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Заява про розгляд справи без його участі до суду не надходила, відзив не подав, таким чином суд проводить розгляд справи на підставі ст.ст.280,281 ЦПК України в порядку заочного розгляду справи, на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача Органу опіки та піклування виконавчого комітету Рівненської міської ради повідомлений належним чином про дату час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Суд, дослідивши письмові докази по справі, приходить до наступного: Як було встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] є батьком малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого Княгининською сільською радою Дубенського району Рівненської області 27 лютого 2013 року. Згідно виконавчого листа виданого Дубенським міськрайонним судом Рівненської області 30 квітня 2013 року по справі №559/924/13-ц, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі в розмірі 700 грн., щомісячно, починаючи з 21 березня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області по справі №559/674/14-ц від 14 квітня 2014 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, малолітнього сина [PERSON] залишено на проживання з матір`ю [PERSON] . Рішенням Дубенського міськрайонного суду Рівненської області по справі №559/1850/14-ц від 11 липня 2014 року визнано відмову [PERSON] на постійний виїзд за кордон неповнолітнього [PERSON] безпідставною. Дозволено [PERSON] без згоди батька [PERSON] оформити документи для виїзду неповнолітнього [PERSON] за межі України на його виїзд до постійного місця проживання. Відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу, виданого відділом ЗАГС Брагинського райвиконкому Гомельської області 08 травня 2014 року, [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб 08 травня 2014 року. [PERSON] змінила своє прізвище після реєстрації шлюбу на « [PERSON] ». Із нотаріальної посвідченої заяви [PERSON] від 01 липня 2014 року вбачається, що [PERSON] у зв`язку з виїздом за кордон на постійне місце проживання разом з сином [PERSON] зобов`язалася повідомляти [PERSON] про кожен приїзд сина на територію України. Як зазначено у позовній заяві, позивач [PERSON] належним чином виконувала взяті на себе зобов`язання щодо повідомлення відповідача [PERSON] про кожен приїзд з сином на територію України, що підтверджується матеріалами справи. Однак відповідач [PERSON] з 2015 року з сином не спілкувався, участі у його вихованні не брав. Згідно з принципами Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року) дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які дозволили б їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно і в соціальному відношенні здоровим і нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. При виданні з цією метою законів головним міркуванням має бути найкраще забезпечення інтересів дитини. (Принцип 2). Дитині має належати право на належне харчування, житло, розваги і медичне обслуговування. (Принцип 4) Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. (Принцип 6). Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (в редакції зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року), яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст.27 Конвенції про права дитини, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. При цьому, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», зазначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Згідно ч. 2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч.3 ст.51 Конституції України). Відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення в Сімейному кодексі України. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства,материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідно до ст.192СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. У новому розмірі аліменти сплачуються з дня набрання рішенням законної сили. Частиною 1ст.192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на ст.6 Конвенції ООН «Про захист прав людини та основоположних свобод», яка згідно Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" є обов`язковою для застосування національними судами, зміст якої передбачає, що рішення суду повинне бути не тільки законним та обґрунтованим, але й справедливим. Відповідно до ст.ст.183, 184 СК України за рішенням суду розмір аліментів визначається у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Частиною 1 ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» визначено, що у 2020 році прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років становить: з 1 січня 2020 року - 2218 грн., з 1липня - 2318 грн., з 1 грудня - 2395 грн. Як визначено у ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно доч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.ст.12, 82 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При вирішенні питання про збільшення розміру аліментів суд враховує, що на даний час розмір раніше стягнутих аліментів з відповідача є недостатнім, оскільки в силу свого віку дитина, природньо, потребує більших витрат на матеріальне забезпечення, розвиток, освіту та інше, що тягне і відповідну зміну матеріального становища матері. Крім того, з часу присудження аліментів зріс і прожитковий мінімум для дитини відповідного віку. За вищенаведених обставин,

Outcome: approved