Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовною заявою в якій вона вказала, що вона тривалий час мешкає в [ADDRESS] в якому теж проживав і [PERSON] [INFO]. У власності [PERSON] перебувала квартира розташована по [ADDRESS] і належала йому на підставі Свідоцтва про право власності на житло від 09.12.1993 року виданого Бюро по приватизації житла при Добропільському управлінні житло-комунального господарства п/о „Добропіллявугілля". Зі слів позивача, [INFO] [PERSON] помер, про що було видано свідоцтво про смерть та вчинений актовий запис №53 від 01.03.2000р., не залишивши спадкоємців на спадщину що відкрилася після його смерті. [PERSON] вказує, що після смерті [PERSON] вона вжила заходів для збереження квартири та підтримання її у придатному для проживання стані. В період з 2000 року по 2003 рік в нотаріальну контору для прийняття спадщини ніхто не звертався і [PERSON] почала мешкати в квартирі на постійній основі з березня 2003 року і проживає на день розгляду справи в суді, тобто більше 11 років. Згідно наданого позивачем Акту складеного депутатом Білицької міської ради Івановою Т.І. і засвідчений підписами двох сусідів по буднку, на даний час [PERSON] постійно проживає за адресою: [ADDRESS], проводить поточний ремонт та сплачує комунальні платежі, підтримує квартиру у задовільному стані. В судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі і просила їх задовольнити. Представник відповідача - Білицької міської ради - в судове засідання не з'явився, надавши до суду заяву, в якій просив справу розглянути без участі представника, по суті позовних вимог заперечень не має. Вислухавши доводи позивача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Суд вважає, що спірні відносини є цивільними правовідносинами і регулюються нормами цивільного законодавства ст. 47 Конституції України; ст.ст. 328, 344, 392 ЦК України, відповідно до яких кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Предметом спору є визнання права власності на нерухоме майно за набувальною давністю. Відповідно до ч.1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Цивільним Кодексом України. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Перебіг строку набувальної давності починається від моменту виникнення володіння. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини справи на які вона посилається, як на підставу своїх вимог. В судовому засіданні на підтвердження доводів про те, що [PERSON], проживає в квартирі вже більше 11 років вільно і безперешкодно користуюся спірною квартирою, позивачем був представлений Акт в якому депутат Білицької міської ради надає свідчення, що підтверджують те, що [PERSON] дійсно проживає в спірній квартирі вже більше 11 років, доглядає за нею та проводить поточний ремонт і сплату комунальних витрат. Також, Постановою № 5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» пункт 9. якого вказує, що відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. Пунктом 13 Постанови, визначено, що можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Відповідно до положень абзацу 3 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Відповідач без застережень визнав позов в повному обсязі. Оцінивши представлені докази, суд приходить до висновку, що визнання позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому суд приймає визнання відповідачем позову та задовольняє позов. Враховуючи наведене, на підставі ст.. 41 Конституції України, ст. 334 Цивільного кодексу України, положеннями абзацу 3 пункту 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції",

Outcome: approved