Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який в подальшому уточнив, до [PERSON] та просив суд виділити в натурі в будинковолодінні [ADDRESS] кімнати зазначені в технічному паспорті: кімнату 3-5 (площею 20,4 кв.м.), кімнату 3-4 (площею 24,1 кв.м.) кімнату 2-2 (площею 20,3 кв.м.), кімнату 2-3 (площею 6,2 кв.м.), кімнату 2-1 (площею 6,4 кв.м.) кімнати 3-3 (площею 8,0 кв.м.), кімнати 3-1 (площею 4,1 кв.м.), кімнату 3,2 (площею 2,9 кв.м.) та на надвірні споруди, що зазначені в технічному паспорті: сарай під літ. «Б-2», вбиральні під літ. «У», огорожі №1,3,4,5,6 та встановити порядок користування земельною ділянкою біля будинку. У своєму позові [PERSON] посилається на те, що він разом з відповідачем [PERSON] є співвласником домоволодіння [ADDRESS] , спільно користуються будинком, між ними склався фактичний порядок користування будинком та земельною ділянкою. Позивач бажає приватизувати земельну ділянку, на якій розташована частина будинку, що перебуває у його фактичному користуванні, але оскільки будинок перебуває у власності декількох осіб необхідна участь та згода усіх співвласників. Позивач зазначає, що він намагався домовитися щодо спільних дій з іншим співвласником будинку, але згоди дійти не вдалося, як і не вдалося укласти відповідний договір про встановлення порядку користування земельною ділянкою. У фактичному володінні та користуванні позивача перебуває частина приміщень будинку а саме: зазначені в технічному паспорті: кімнату 3-5 (площею 20,4 кв.м.), кімнату 3-4 (площею 24,1 кв.м.) кімнату 2-2 (площею 20,3 кв.м.), кімнату 2-3 (площею 6,2 кв.м.), кімнату 2-1 (площею 6,4 кв.м.) кімнати 3-3 (площею 8,0 кв.м.), кімнати 3-1 (площею 4,1 кв.м.), кімнату 3,2 (площею 2,9 кв.м.) та на надвірні споруди, що зазначені в технічному паспорті: сарай під літ. «Б-2», вбиральні під літ. «У», огорожі №1,3,4,5,6. Позивач вважає, що саме в такому порядку слід здійснити поділ будинковолодіння та виділити йому в натурі вказані вище кімнати та надвірні споруди біля його частини будинку. В зв`язку з цим він змушений звернутися до суду з позовом про поділ будинку в натурі, виділ йому у користування вказаних вище кімнат та встановлення порядку користування земельною ділянкою. В судовому засіданні позивач позов підтримав та просив виділити йому у користування кімнати в будинку [ADDRESS] , зазначені в технічному паспорті: кімнату 3-5 (площею 20,4 кв.м.), кімнату 3-4 (площею 24,1 кв.м.) кімнату 2-2 (площею 20,3 кв.м.), кімнату 2-3 (площею 6,2 кв.м.), кімнату 2-1 (площею 6,4 кв.м.) кімнати 3-3 (площею 8,0 кв.м.), кімнати 3-1 (площею 4,1 кв.м.), кімнату 3,2 (площею 2,9 кв.м.) та на надвірні споруди, що зазначені в технічному паспорті: сарай під літ. «Б-2», вбиральні під літ. «У», огорожі №1,3,4,5,6 та встановити порядок користування земельною ділянкою біля будинку, оскільки фактично він ними і користується з моменту купівлі 1/2 частини будинку і по даний час. Окрім того вказав на те, що йому необхідно встановити порядок користування земельною ділянкою, що знаходиться біля будинковолодіння, оскільки відповідач постійно пересуває огорожу - сітку в бік його частини будинку, що зменшує площу земельної ділянки у нього. Стверджував, що намагався в досудовому порядку знайти спільну мову із відповідачем та встановити прядок користування договором, однак відповідач вважає, що їй належить більша частина земельної ділянки ніж йому та відмовляється встановлювати порядок користування земельною ділянкою відповідно до її фактичного використання співвласниками. Представник позивача, адвокат Геріх М.А. позов підтримав та пояснив, що позивач є власником 1/2 частини будинку [ADDRESS] , він на даний час проживає та користується частиною будинку, яка згідно технічного паспорту складається з: кімнати 3-5 (площею 20,4 кв.м.), кімнати 3-4 (площею 24,1 кв.м.) кімнати 2-2 (площею 20,3 кв.м.), кімнати 2-3 (площею 6,2 кв.м.), кімнати 2-1 (площею 6,4 кв.м.) кімнати 3-3 (площею 8,0 кв.м.), кімнати 3-1 (площею 4,1 кв.м.), кімнати 3,2 (площею 2,9 кв.м.) та надвірними спорудами, що зазначені в технічному паспорті: сарай під літ. «Б-2», вбиральні під літ. «У», огорожі №1,3,4,5,6. Проти такого порядку користування не заперечує і відповідач, тобто спору з цього приводу між сторонами немає. Однак позивач має намір приватизувати частину земельної ділянки, для чого йому необхідно виділити в натурі його частину будинку. Щодо земельної ділянки то позивач і відповідач не можуть самостійно встановити порядок користування нею та укласти відповідний договір, хоча фактично між ними встановлений порядок користування землею. Просить суд встановити порядок користування земельною ділянкою відповідно Додатку 2 до висновку експерта № 152/18 - 23 від 18 липня 2018 року. Окрім того просить стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору, витрати на правову допомогу та витрати понесені на проведення експертизи. Відповідач в попередніх судових засіданнях заперечувала проти позову в частині встановлення порядку користування земельною ділянкою, вважаючи, що він вже встановлений та не підлягає повторному перерозподілу. В останнє судове засідання відповідач не з`явилась. Представник відповідача, адвокат Примак В.А. в судовому засіданні позов визнав частково, лише в частині поділу в натурі будинковолодіння, оскільки фактичний його розподіл вже сторони погодили та користуються таким чином який вказує позивач. Однак вже під час судових дебатів надав суду письмову промову в якій позов не визнав у повному обсязі без пояснення зміни своєї позиції. Щодо встановлення порядку користування земельною ділянкою відповідно до Додатку № 2, як вказує позивач, заперечує. Послався на те, що до набуття права власності відповідачем на 1/2 частину будинку [ADDRESS] порядок користування земельною ділянкою, яка знаходиться за цією ж адресою та призначена для обслуговування господарських будівель та споруд вже було встановлено домовленістю між попередніми співвласниками. Вказаний порядок користування зберігається і зараз, а тому не вбачають підстав для його повторного встановлення чи зміни. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, але надав до суду заяву в якій вказав, що просить справу розглянути у його відсутність та винести рішення на підставі вимог чинного законодавства. Заслухавши позицію сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 1 квітня 2016 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Березій І.І., зареєстрованим в реєстрі за № 306 належить 1/2 частина будинку з відповідною частиною надвірних споруд по [ADDRESS] (а.с.7-8). Інша 1/2 частина будинку [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину від 21 листопада 1988 року (а.с.35) та копією договору дарування від 3 червня 1997 року (а.с.36). Позивач просить виділити йому у користування в натурі з будинку зазначені в технічному паспорті: кімнату 3-5 (площею 20,4 кв.м.), кімнату 3-4 (площею 24,1 кв.м.) кімнату 2-2 (площею 20,3 кв.м.), кімнату 2-3 (площею 6,2 кв.м.), кімнату 2-1 (площею 6,4 кв.м.) кімнати 3-3 (площею 8,0 кв.м.), кімнати 3-1 (площею 4,1 кв.м.), кімнату 3-2 (площею 2,9 кв.м.) та надвірні споруди, що зазначені в технічному паспорті: сарай під літ. «Б-2», вбиральні під літ. «У», огорожі №1,3,4,5,6. З технічного паспорту на будинок вбачається, що вказані кімнати знаходяться в одній частині будинку та мають окремий вхід. Загальна площа кімнат, які просить виділити йому в натурі з будинку позивач складає 92,4 кв.м. (загальна площа будинку складає 170 кв.м., тобто 1/2 фактично має складати 85 кв.м.). Згідно копії вище вказаного договору купівлі - продажу (а.с.7) вбачається, що позивач [PERSON] купив 1/2 частину будинку по [ADDRESS] який розташований на земельній ділянці площею 1689 кв.м. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб Норми ст. 317, 319 ЦК України передбачають, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, яке він здійснює на власний розсуд і усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з положеннями ч. 2 ст.358 ЦК України, співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. За нормою ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно положень статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця норма закону свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Вищевказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 17 лютого 2016 року в справі №6-1500цс15. Пленум Верховного Суду України в п. 6 своєї постанови від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності» роз`яснив, при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. З технічного паспорту на житловий будинок [ADDRESS] вбачається, що його конструктивні елементи, збудовані таким чином, що позивачу та відповідачу може бути виділено окремі ізольовані приміщення для проживання. Крім того, між сторонами вже склався фактичний порядок користування будинковолодінням. Спору між сторонами щодо переліку приміщень, які перебувають у їх фактичному користуванні, та, відповідно, можуть бути виділені позивачу у користування в натурі немає. За таких обставин суд вважає можливим задовольнити заявлений позов про виділ у в натурі вказаних позивачем у позові кімнат та господарських споруд. В абзаці 4 п. 7 та п. 8 Постанови «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», Пленум Верховного суду України роз`яснив, що при поділі жилого будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. Різні господарські будівлі (літні кухні, сараї тощо) є підсобними будівлями і складають з будинком одне ціле. У разі виділу позивачу вказаних ним у позовній заяві кімнат, загальна площа належної йому частини будинку складатиме 92,4 кв.м., тобто на 7,4 кв.м. більше ніж 1/2. Відповідач та її представник, адвокат Примак В.А. під час всього слухання справи (окрім судових дебатів) не заперечували проти такого поділу та не бажали отримати компенсацію за належну позивачу частину (7,4 кв.м.) у спільному майні, позов у цій частині визнали. Ч. 1 ст. 82 ЦПК України вказує на те, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд, не має сумнівів, щодо добровільності позиції відповідача у визнанні позову в частині поділу будинковолодіння та враховуючи положення ч. 2 ст. 206 ЦПК України приходить до висновку про задоволення позовної вимоги про поділ в натурі будинковолодіння [ADDRESS] . Щодо позовних вимог про встановлення порядку користування земельною ділянкою суд зазначає наступне. У відповідності до ст. 88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. Учасник спільної часткової власності має право вимагати виділення належної йому частки із складу земельної ділянки як окремо, так і разом з іншими учасниками, які вимагають виділення, а у разі неможливості виділення частки - вимагати відповідної компенсації. Учасник спільної часткової власності на земельну ділянку має право на отримання в його володіння, користування частини спільної земельної ділянки, що відповідає розміру належної йому частки. У постанові Верховного Суду України від 11 лютого 2015 року викладено правову позицію, згідно з якою за відсутності цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки слід застосовувати положення частини четвертої статті 120 ЗК України, за правилами якої особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди, стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості. При застосуванні положень статті 120 ЗК України в поєднанні з нормою статті 125 цього Кодексу слід виходити з того, що в разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку в набувача нерухомості виникає одночасно з виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Разом з тим відповідно до частини першої статті 318 ЦК України кожен власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Однак право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Зазначені положення щодо користування власністю цілком повинні застосовуватись до майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою). Відтак право користування земельною ділянкою визначається відповідно до часток кожного з власників нерухомого майна, яке знаходиться на цій земельній ділянці, якщо інше не було встановлено домовленістю між ними. Однак у будь якому випадку наявне в однієї особи право не може порушувати права іншої особи (частина п`ята статті 319 ЦК України). Отже, при вирішенні спору, визначаючи варіанти користування земельною ділянкою, суд повинен виходити з розміру часток кожного зі співвласників на нерухоме майно, наявності порядку користування земельною ділянкою, погодженого власниками або визначеного на підставі відповідного договору, оформленого у встановленому законом порядку. Якщо суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. Якщо ж погодженого або встановленого порядку користування земельною ділянкою немає, то суд установлює порядок користування земельною ділянкою з дотриманням часток кожного співвласника у нерухомому майні та забезпеченням вільного користування кожним зі співвласників належним йому майном. У зв`язку з наявною необхідністю та для з`ясування обставин, що мають значення для справи і потребують спеціальних знань, за клопотанням представника позивача, адвоката Геріх М.А. судом була призначена судова будівельно-технічна експертиза. Так, відповідно до висновку № 152/18-23 судової земельно -технічної експертизи від 18 липня 2018 року, проведеної судовим експертом Черкаського науково-дослідного інституту судових експертиз, для встановлення порядку користування земельною ділянкою між сторонами, з урахуванням ідеальної частки кожного з співвласників будинку, експертом було запропоновано три можливі варіанти порядку користування земельної ділянки (а.с. 104-112). При цьому, після ознайомлення з висновком експертизи, позивач в судовому засіданні просив встановити порядок користування земельною ділянкою згідно з варіантом № 2 вказаному в Додатку 2 до висновку експерта № 152/18 - 23 від 18 липня 2018 року вказавши на те, що такий варіант користування відповідатиме належним йому та відповідачу часткам у праві власності на будинковолодіння та фактично такий порядок встановлено ще до купівлі ним частини будинку і він продовжує користуватись земельною ділянкою згідно такого ж порядку який був установлений попередніми співвласниками будинку і надалі. Представник відповідача, адвокат Примак В.А. в судовому засіданні заперечував проти встановлення порядку користування земельною ділянкою згідно вказаного позивачем варіанту. Просив суд, під час судових дебатів, повністю відмовити позивачу у позові, посилаючись на те, що позовні вимоги є необґрунтованими, а користування земельною ділянкою здійснюється сторонами відповідно до встановленого попередніми співвласниками порядку. Стверджував, що відповідач користується належною їй частиною земельної ділянки відповідно до технічного паспорту на будинок [ADDRESS] , в якому визначено схему фактичного користування співвласниками. Оскільки позивач та відповідач на даний час користуються належними їм частинами як будинку так і земельної ділянки та відповідач не чинить жодних перешкод позивачу у користуванні його частиною, тому відповідно і встановлювати інший порядок користування недоцільно. Однак договору про встановлення порядку користування спірною земельною ділянкою укладеного між позивачем та відповідачем, а чи між попередніми власниками будинковолодіння, представник відповідача, адвокат Примак В.А. в судовому засіданні не надав та такий договір (угода) відсутній і в матеріалах справи. Відповідно до роз`яснень, що містяться в пунктах 19, 21, 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" у справах за позовом учасників спільної власності на землю про встановлення порядку володіння й користування спільною земельною ділянкою, на якій розташовані належні їм жилий будинок, господарські будівлі та споруди, суд з`ясовує і враховує можливість нормального користування будинком і здійснення догляду за ним, розташування господарських будівель, споруд, необхідність зведення будівель, розташування плодово-ягідних насаджень співвласників, можливість проходу з вулиці на подвір`я тощо. Враховуються також вимоги санітарних правил і правил протипожежної безпеки. В разі неможливості перенесення співвласником господарських будівель і насаджень на надану в його користування частину ділянки суд має обговорити питання про відповідну грошову компенсацію. При пред`явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Абзаци 1 і 2 цього пункту стосуються також випадків, коли належні особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходилася в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди. Виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд, відповідно до статті 88 ЗК України, бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов`язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. Суд може не визнати угоду про порядок користування земельною ділянкою, коли дійде висновку, якщо угода явно ущемляє законні права когось зі співвласників, позбавляє його можливості належно користуватися своєю частиною будинку, фактично виключає його з числа користувачів спільної земельної ділянки, суперечить архітектурно-будівельним, санітарним чи протипожежним правилам. Якщо до вирішення судом спору між співвласниками жилого будинку розмір часток у спільній власності на земельну ділянку, на якій розташовані будинок, господарські будівлі та споруди, не визначався або вона перебувала у користуванні співвласників і ними не було досягнуто угоди про порядок користування нею, суду при визначенні частини спільної ділянки, право на користування якою має позивач (позивачі), слід виходити з розміру його (їх) частки у вартості будинку, господарських будівель та споруд на час перетворення спільної сумісної власності на спільну часткову чи на час виникнення останньої. Суд не може відмовити в позові або закрити провадження у справі про встановлення порядку користування земельною ділянкою з тих підстав, що його визначено угодою сторін. Якщо при вирішенні спору суд установить, що співвласники визначили порядок користування й розпорядження земельною ділянкою, для зміни якого підстав немає, він ухвалює рішення про встановлення саме такого порядку. При пред`явленні вимог кожним з учасників спільної власності про встановлення порядку користування спільною земельною ділянкою суд може залишити в спільному користуванні лише ділянки, роздільне користування якими встановити неможливо. Абзаци перший і другий цього пункту стосуються також випадків, коли належні особам на праві спільної власності жилий будинок, господарські будівлі та споруди розташовані на земельній ділянці, яка знаходилася в їх користуванні до її приватизації або за договором оренди. На підставі зазначеного, суд розглянувши всі запропоновані експертом варіанти встановлення порядку користування земельної ділянки, а також вислухавши думку сторін по справі, прийшов до висновку, що варіант № 2 порядку користування земельною ділянкою, запропонований у висновку судової земельно-технічної експертизи № 152/18-23 від 18 липня 2018 року в найбільшій мірі відповідатиме ідеальним часткам позивача та відповідача та найбільш враховує баланс інтересів кожного із співвласників будинку. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 768,40 грн. Окрім того відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами, як і витрати за проведення експертизи. Так позивач просила стягнути з відповідача на її користь витрати понесені нею на правову допомогу в сумі 9600 грн. та витрати на проведення експертизи в сумі 9295 грн. На підтвердження сплати вказаної суми адвокату позивач надала до суду розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу та квитанцію на оплату юридичних послуг відповідно до якої позивач сплатив адвокату Геріху М.А. 9600 грн. На підтвердження оплати витрат за проведення експертизи, позивач надав до суду квитанцію № 0.0.976518736.1 від 28 лютого 2018 року. Отже відповідно з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 768 грн. 40 коп., витрати за надання правової допомоги в сумі 9600 грн. та втрати за проведення експертизи - 9295 грн., а всього 19627 грн.

Outcome: approved