Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] та просить визнати останнього таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що він, на підставі Договору дарування житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Дрогобицького районного нотаріального округу Львівської обл. [PERSON], за р.№ 735 від 29 липня 2013 р, є власником вищевказаного будинку. Як вбачається з Будинкової книги для прописки громадян у житловому будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS], де з 22.02.2008 року зареєстровано місце проживання відповідача, [PERSON], коли житловий будинок перебував у володінні попереднього власника [PERSON]. Відповідач, [PERSON], не є членом сім'ї позивача [PERSON] Він неодноразово звертався з вимогою до відповідача, щоб той знявся з місця реєстрації і проживання у житловому будинку, власником якого є позивач. Але відповідач [PERSON] ігнорує такі звернення та агресивно відмовляється. Таким чином відповідач порушує право позивача як власника, в зв'язку з чим останній позбавлений можливості розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Позивач вказує, що у зв'язку з припиненням права власності колишнього власника, [PERSON], на житловий будинок, що знаходиться за адресою [ADDRESS], та відсутністю договірних відносин щодо користування даним будинком між позивачем, [PERSON], та відповідачем [PERSON], у відповідача відсутні правові підстави користування житловим будинком, власником якого є позивач. А так як [PERSON] відмовляється у добровільному порядку виселитися з даного житлового будинку, тому позивач по справі, змушений звертатися до суду за захистом свого права власності. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав повністю з підстав викладених у позовній заяві, просить позов задоволити. Позивач додав, що в будинку [ADDRESS] на даний час проживають його батько [PERSON], мати [PERSON] та відповідач [PERSON], який являється братом позивача, проте плату за користування комунальними послугами здійснює позивач. Також [PERSON] зазначає, що між сторонами існує триваючий конфлікт, між батьками та братом немає нормальних стосунків, відбуваються систематичні непорозуміння та сварки, що вказує на порушення правил співжиття, відповідач систематично порушує правила співжиття та створює неможливі умови для проживання в одному будинку, чим створює перешкоди в користуванні вищезгаданим будинком. Представник позивача підтримав думку свого довірителя. Відповідач проти задоволення позову заперечив, пояснив суду, що жодних суперечок не відбувається, дбає за будинком, ремонтує все необхідне у ньому, проте батьки перешкоджають йому у вільному доступі до користування газом, водою та світлом, безпідставно викликають миліцію. Свідок [PERSON] пояснила, що є матір'ю позивача та відповідача, проживає в будинку [ADDRESS] разом із відповідачем [PERSON] та своїм чоловіком [PERSON] Відповідач часто слухає голосно музику, розпиває спирті напої, на її зауваження реагує агресивно та висловлюється нецензурною лексикою. Свідок [PERSON] суду вказав, що є батьком відповідача та позивача, проживає в будинку [ADDRESS] разом із відповідачем [PERSON] та своєю дружиною [PERSON]. Відповідач часто вмикає світло, залишаючи його включеним безпідставно та умисно на ніч, включає сильний газ, чим обігріває житлове приміщення до 25 градусів, при цьому маючи відчинене вікно. Зазначає, що відповідач агресивно поводить себе вдома, створює конфліктні ситуації, а тому вони (батьки) змушені викликати миліцію. Свідок [PERSON] пояснив, що являється сусідом відповідача, часто чув від останнього, що батьки відключать йому воду, газ, світло, чим самі провокують відповідача та створюють конфліктні ситуації. Відповідач є спокійним та не конфліктним чоловіком. Свідок [PERSON] вказав, що є сусідом відповідача, внутрішні сімейні відносини йому не відомі, відповідач є нормальною людиною, не порушує громадського спокою, не зловживає алкогольними напоями. Заслухавши пояснення позивача та його представника, відповідача та його представника, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив, що позивачу належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору дарування від 29.07.2013 року, посвідченого приватним нотаріусом районного нотаріального округу [PERSON], реєстраційний номер № 735. Відповідач [PERSON] відповідно до копії будинкової книги є зареєстрованим та проживає в будинку позивача за адресою [ADDRESS], запис про реєстрацію від 22.02.2008 року, тобто коли будинок перебував у власності [PERSON], який на неодноразові прохання позивача не бажає виписатися з будинку. Батьки позивача, які проживають разом із відповідачем в будинку [ADDRESS] неодноразово зверталися до правоохоронних органів зі скаргами на відповідача, щодо його поведінки вдома. Безцільове та надмірне використання комунальних послуг, які оплачуються позивачем, зневажливе ставлення до співмешканців, систематичне порушення правил співжиття свідчать про окремі факти виключно неприйнятної поведінки відповідача, на яку було відповідне реагування позивача. Відносини між співмешканцями за вищезгаданою адресою вкрай напружені, що свідчить про неможливість їх спільного проживання в одному будинку. Дані обставини позбавляють позивача можливості безпосередньо користуватися належним йому майном, а саме житловим будинком. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Стаття 16 ЦК України передбачає способи захисту цивільних прав та інтересів осіб. Виходячи із загальних положень права власності, власнику належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 47 Конституції України закріплює право кожного на житло, яке є однією з головних матеріальних умов існування людини. Конституційне право на житло означає насамперед право громадянина мати житло для власного проживання і проживання членів його сім'ї. За змістом вказаної статті ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. В контексті конституційного положення частина 4 вказаної статті встановлює додаткові гарантії щодо права користування житлом, зокрема те, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ч.1ст.317 ЦК України власникові належать права володіння користування і розпорядження своїм майном. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, тому наявність реєстрації відповідача в даному будинку перешкоджає позивачу в користуванні будинком та впливає на його права, як власника щодо володіння, користування та розпорядження належним йому майном. Згідно ст.157 ЖК України членів сім»ї власника жилого будинку може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 даного кодексу. Частиною 1 ст. 116 ЖК України передбачено, що якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 17 постанови від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК ( 5464-10 ) осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Йдеться, зокрема, про заходи попередження, яких застосовують суди, прокурори, органи внутрішніх справ, адміністративні комісії виконкомів, а також заходи громадського впливу, яких вживають збори жильців будинку чи члени житлово-будівельних кооперативів, трудові колективи, товариські суди й інші громадські організації за місцем роботи або проживання відповідача. Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства під час розгляду цивільних справ про захист права власності та інших речових прав» від 28.01.2013 р. №24-150/0/4-13 втрата права користування житловим приміщенням є наслідком припинення права власності на житлове приміщення у колишнього власника житла. Зняття відповідача з реєстрації за вищевказаною адресою відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» здійснюється протягом семи днів на підставі остаточного рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Враховуючи ту обставину, що відповідач не має права власності на вищезгаданий будинок, у нього відсутні договірні відносини з власником будинку та з припиненням права власності [PERSON] на будинок відповідач втратив право користування цим будинком, оскільки його права похідні від прав колишнього власника будинку, не являється членом сім'ї позивача, тому факт його реєстрації у даному будинку порушує права власника будинку на свій розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися будинком,суд дійшов до висновку про необхідність визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS].

Outcome: approved