Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Московського районого суду м. Харковав і з позовною заявою до [PERSON], треті особи приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Вахрушева О.О., [PERSON], в якому з урахуванням уточнень просить визнати недійсним укладений з [PERSON] та нотаріально посвідчений 03.04.2015 року Договір позики та Договір іпотеки. Обгрунтовуючи свої вимоги пояснила, що на підставі укладеного договору 03.04.2015 року вона позичила у [PERSON] грошові кошти в розмірі 3560,00 доларів США, які зобов'язалася повернути не пізніше 03.04.2016 року. З метою забезпечення виконання зобов'язань за зазначеним Договором позики цього ж дня 03.04.2015 року було укладено Договір іпотеки, відповідно до якого вона передала в іпотеку належну їй квартиру № [ADDRESS] вартість якої було визначено 107000,00 грн., всупереч тому, як оціночна вартість квартири становить 1 156 763,00 грн. Посилається на те, що вказані договори вчинені нею під впливом тяжких дляґ неї обставин та на вкрай невигідних умовах. Тому для захисту своїх порушених прав вона вимушена була звернутися до суду. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні підтримали заявлені вимоги, наполягали на їх задоволенні Представник відповідача в судовосу засіданні заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи - приватного нотаріуса Вахрушевої О.О. Харківського міського нотаріального округу Харківської області Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши оцінивши надані сторонами по справі докази, допитавши свідка, вважає позов [PERSON] таким, що підлягає задоволенню, при цьому суд виходить з наступного. Судом встановлені такі факти, що не оспорюються сторонами по справі, та підтверджуються наявними у справі доказами, та відповідні їм правовідносини [PERSON] та [PERSON] 3 квітня 2015 року уклали договір позики на суму 3560 доларів США з терміном повернення - не пізніше 3 квітня 2016 року та шляхом сплати щомісяця платежів в розмірі 80 доларів США та останнього платежу - 2680 грн., та сплатою у разі прострочення зобов'язань [PERSON] пені в розмірі 3% від усієї суми позики за кожен день такого прострочення (п. 5 Договору позики) та у разі прострочення виконання грошових зобов'язань - суми боргу з урахуванням індексу інфляцї та 365% річних від простроченої суми (Т.1 а.с. 13-14). Сторони не заперечували факт укладення Договору. Крім того, під час розгляду справи, судом встановлено наступне. Позивач [PERSON], перебуваючи в скрутному матеріальному становищі, потребуючи грошових коштів, знайшовши оголошення про надання в позику грошових коштів, звернулася з проханням до [PERSON] надати їй в позику гроші, який погодився надати в позику кошти, уклавши відповідний договір. Позивач [PERSON], перебуваючи у тяжкому матеріальному стані, маючи зобов'язання за іншим договором позики, борги по закупці та продажу продукуції «Herbalife», погодилася на укладення договору позики з [PERSON] на запропонованих ним вкрай невигідних умовах, бо думала, що жодна фінансова установа не надасть їй кредиту. [PERSON], допитаний в судовому засіданні в якості свідка, пояснив суду, що у [PERSON] було скрутне матеріальне становище, тому вона могла погодитися на будь-які умови заради отримання позики, оскільки їй терміново були необхідні кошти для погашення боргів. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.1ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). При цьому, відповідно до ст. 233 ЦК правочин, здійснений внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти збігу тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв'язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Згідно ч. 1. ст. 233 ЦК України, правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 23 постанови від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Правочин, визначений ст. 233 ЦК, належить до оспорюваних, тобто може бути визнаний недійсним лише за позовом потерпілої сторони або іншої заінтересованої особи, тому правила цієї статті можуть бути застосовані лише до дво- або багатосторонніх договорів. Згідно з цією статтею для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність одночасно двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Згідно вимог ст. 16 ЦК України звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач в силу ст. 10 ЦПК України зобовязаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Отже, для визнання правочину недійсним з передбачених ст. 233 ЦК України підстав, одночасно має бути встановлено існування впливу на волевиявлення особи тяжкої для неї обставини і вкрай невигідні умови договору. Крім того, має бути причинно-наслідковий зв'язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення обставин). Тяжка обставина є оціночною категорією і має визнаватися судом з урахуванням всіх обставин справи. Тяжкими обставинами можуть бути: тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Необхідним критерієм для визнання правочину недійсним, з підстав передбачених вище, є доведення в судовому процесі нерозривного причино - наслідкового зв'язку між тяжкими обставинами та вчиненням спірного правочину, який вчиняється виключно для усунення та/або зменшення тяжких обставин, що суд в даній справі вбачає. Судом встановлено, що [PERSON] свідомо погодилася на укладення договору за таких невигідних умов, де у разі прострочення зобов'язань по поверненню суми позики вона повинна сплатити на користь [PERSON] (позикодавцю) пеню в розмірі 3% від усієї суми позики за кожен день такого прострочення (п. 5 Договору позики), у разі прострочення виконання грошових зобов'язань - сплатити суму боргу з урахуванням індексу інфляцї та 365% річних від простроченої суми (п. 8 Договору), що є вкрай невигідним, саме перебуваючи в тяжкому матеріальному стані, але з метою погашення інших боргів (Т.1 а.с. 13-14). Враховуючи викладені обставини в їх сукупності,

Outcome: approved