Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-16 00:00:00

Позивач Департамент економіки та комунального майна Харківської міської ради звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] , заборгованість за договором оренди №762 від 05.08.2016 року у розмірі 1936 грн. 32 коп. та пені у розмірі 130 грн. 86 коп. В обгрунтування позову зазначив, що відповідно до Положення про управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, затвердженого рішенням 1 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.11.2015р. № 7/15 - Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради є самостійним виконавчим органом Харківської міської ради, який утворюється Харківською міською радою. Управління входить до структури Департаменту економіки та комунального майна, є юридичною особою, веде самостійний баланс, має право відкривати рахунки в органах Державної казначейської служби України та установах банків, в межах своїх повноважень укладати від свого імені угоди з юридичними та фізичними особами, набувати майнових і особистих немайнових прав, нести обов`язки, бути позивачем, відповідачем та третьою особою у суді. 05.08.2016 між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено договір оренди № 762 (далі - Договір) на нежитлову будівлю загальною площею 9,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Пунктом 1.2 Договору визначено, що майно передається в оренду з метою використання під пункт приймання вторинної сировини. Згідно п.3.2. Договору сторонами було передбачено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно, що знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова та пропорції її розподілу, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 № 566/11. Пунктом 3.3. Договору передбачено, що нарахування орендної плати починається з дати підписання акту приймання-передачі. Орендна плата за орендоване майно сплачується орендарем щомісяця протягом 15 календарних днів наступного місяця п.3.5 Договору. Розмір орендної плати за кожний місяць визначається шляхом коригування орендарем розміру орендної плати за минулий місяць на індекс інфляції за поточний місяць і сплачується ним самостійно п. 3.6. Договору. Згідно з п.10.6 Договору дія договору оренди припиняється внаслідок скасування державної реєстрації фізичної особи - підприємцем. Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради при роботі з матеріалами орендної справи, було з`ясовано, що з 30.12.2016 ФО-П [PERSON] за власним рішенням припинила підприємницьку діяльність. У період з 30.12.2016 до 10.09.2018 [PERSON] не інформувала Управління про припинення підприємницької діяльності за власним рішенням. Позивачем на адресу відповідача, було направлено лист від 12.09.2018 № 10531 з повідомленням про розірвання Договору оренди 30.12.2016. У листі наголошено, що у зв`язку з відсутністю реєстрації як суб`єкта підприємницької діяльності, відповідач повинен був проінформувати позивача про припинення дії договору оренди № 762 від 05.08.2016. Повідомлено про припинення дії договору 30.12.2016. Наголошено на необхідності протягом 10-ти днів звільнити будівлю та здати її представнику управління по акту приймання - передачі. Повідомлено, що нарахування орендної плати припиняється з моменту підписання акту приймання - передачі. Будівля [PERSON] була звільнена без підписання акту приймання- передачі про що складено відповідний акт перевірки від 14.12.2018 (додається). Згідно з п.3.4. Договору нарахування орендної плати та пені припиняється з дати підписання акту приймання-передачі майна. Відповідач (орендар), всупереч умовам Договору, вносив оренду плату несвоєчасно та не в повному обсязі внаслідок чого станом на 13.12.2018 у нього утворилась заборгованість з орендної плати перед позивачем (орендодавцем) в розмірі 1936,32 грн.. згідно розрахунку суми заборгованості за договором оренди № 762 від 05.08.2016. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі, надала суду пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач позовні вимоги не визнала у повному обсязі, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними, зазначивши, що відповідно до п.10.6 Договору оренди №759, дія договору оренди припиняється внаслідок скасування (припинення) державної реєстрації фізичної особи - підприємця, вона припинила діяльність 03.01.2017 року, про що декілька разів було повідомлено представника позивача. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, пояснення свідка, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що відповідно до Положення про управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради, затвердженого рішенням 1 сесії Харківської міської ради 7 скликання від 20.11.2015р. № 7/15 - Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради (далі - Управління) є самостійним виконавчим органом Харківської міської ради, який утворюється Харківською міською радою. Управління входить до структури Департаменту економіки та комунального майна, є юридичною особою, веде самостійний баланс, має право відкривати рахунки в органах Державної казначейської служби України та установах банків, в межах своїх повноважень укладати від свого імені угоди з юридичними та фізичними особами, набувати майнових і особистих немайнових прав, нести обов`язки, бути позивачем, відповідачем та третьою особою у суді. Пунктом 4.1.11 зазначеного Положення передбачено, що Управління здійснює у встановленому порядку передачу в оренду об`єктів комунальної власності підприємствам, установам, організаціям, суб`єктам підприємницької діяльності та іншим особам, яким діючим законодавством надано право укладати договори. 05.08.2016 року між Управлінням комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна Харківської міської ради та Фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено договір оренди № 762 на нежитлову будівлю загальною площею 9,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] яке належить до комунальної власності територіальної громади м. Харкова. Пунктом 1.2 Договору визначено, що майно передається в оренду з метою використання під пункт приймання вторинної сировини. Згідно п.3.2. Договору сторонами було передбачено, що орендна плата визначається на підставі Методики розрахунку орендної плати за майно, що знаходиться в комунальній власності територіальної громади м. Харкова та пропорції її розподілу, затвердженої рішенням 12 сесії Харківської міської ради 6 скликання від 23.12.2011 № 566/11. Пунктом 3.3. Договору передбачено, що нарахування орендної плати починається з дати підписання акту приймання-передачі. Орендна плата за орендоване майно сплачується орендарем щомісяця протягом 15 календарних днів наступного місяця п.3.5 Договору. Розмір орендної плати за кожний місяць визначається шляхом коригування орендарем розміру орендної плати за минулий місяць на індекс інфляції за поточний місяць і сплачується ним самостійно п. 3.6. Договору. Згідно з п.10.6 Договору дія договору оренди припиняється внаслідок скасування державної реєстрації фізичної особи - підприємцем. 30.12.2016 ФО-П [PERSON] за власним рішенням припинила підприємницьку діяльність. Однак, не найшли своє підтвердження твердження відповідача, що вона після припинення підприємницької діяльності, в період з 30.12.2016 до 10.09.2018 [PERSON] проінформувала Управління про припинення підприємницької діяльності за власним рішенням. Будівля [PERSON] була звільнена без підписання акту приймання- передачі про що складено відповідний акт перевірки від 14.12.2018 (додається). Згідно з п.3.4. Договору нарахування орендної плати та пені припиняється з дати підписання акту приймання-передачі майна. Згідно з вимогами частин 1, 5 статті 762 ПК України за користування майном з наймача справляється плата, розмір якої встановлюється договором найму. Плата за користування майном вносить щомісячно, якщо інше не встановлено договором. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Частиною 1 ст. 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст. 10 Закону України "Про оренду державного та комунального майна", виконання зобов`язання є істотною умовою договору оренди. Стаття 525 ЦК України встановлює, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Згідно ч. 1 ст. 193 Господарського кодексу України, суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Частиною 7 цієї статті передбачено, що одностороння відмова від виконання зобов`язань, передбачених законом, а також відмова від виконання або відстрочка виконання з мотиву, що зобов`язання другої сторони за іншим договором не було виконано' належним чином, не допускаються. Відповідно до ст. ст. 610, 611 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов`язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 ст. 624 ЦК України встановлено: якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків. Згідно п. 3.10. Договору передбачено, що орендна плата, перерахована несвоєчасно або в неповному обсязі, стягується на користь орендодавця відповідно до чинного законодавства з урахуванням пені в розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня за кожен день прострочення (включаючи день оплати). У разі недостатності суми проведеного платежу для виконання грошового зобов`язання у повному обсязі, першочергово погашається пеня, а після цього сплачується основна сума боргу з орендної плати відповідно до п. 3.11. Договору. Згідно із п. 7.3. Договору у разі прострочення орендарем виконання зобов`язання щодо сплати орендної плати в повному обсязі чи частково, нарахування та стягнення пені проводиться до моменту сплати основної суми боргу у встановленому п. 3.10 порядку незалежно від строку та моменту, коли зобов`язання повинно бути виконане. Таким чином маються законні підстави для винесення рішення про задоволення позову. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати підлягають стягненню з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved