Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] , інтереси якої представляє - адвокат Будник М.В., звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів. В обґрунтування позову зазначила, що 25 січня 2003 року вона уклала з відповідачем шлюб, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів громадянського стану Сватівського РУЮ в Луганській області, актовий запис № 3. З відповідачем вона проживала однією родиною до квітня 2020 року, після чого проживання було фактично припинено. Від шлюбу вони мають двох дітей - неповнолітню [PERSON] , [INFO] та повнолітнього [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалося через несумісність характерів та непорозуміння одне одного, через що виникали постійні сварки, шлюбні відносини були припинені з квітня 2020 року, але формально до теперішнього часу вони перебувають у шлюбі. На теперішній час у Сватівському районному суді Луганської області перебуває поданий позивачем позов про розірвання шлюбу. Після фактичного розірвання шлюбних відносин [PERSON] проживає з позивачем в одній квартирі, але матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Весь цей час [PERSON] самостійно виховувала неповнолітню доньку [PERSON] та забезпечувала її всім необхідним. З відповідачем не досягла згоди щодо розміру аліментів, які він має сплачувати на утримання їх неповнолітньої доньки [PERSON] . Добровільно відповідач аліменти також не сплачує. Крім того, спільний син [PERSON] навчається згідно договору №20.04.166 від 07.09.2020 року на денній формі навчання за спеціальністю "Пожежна безпека", є студентом 2-го курсу Національного університету цивільного захисту України, навчається за рахунок платних послуг та не отримує стипендії. Термін закінчення навчання в університеті - 30 червня 2024 року. Плата за надання освітньої послуги за весь період навчання складає 56 000,00 грн. На період навчання спільний з відповідачем син [PERSON] проживає в гуртожитку навчального закладу. У зв`язку із навчанням сина в учбовому закладі з денною формою навчання, позивачка одноособово забезпечує сина одягом, продуктами харчування, коштами на проїзд та всіма необхідними для навчання засобами. Просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 від заробітку (доходів) відповідача, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі заяви і до досягнення дитиною повноліття, а також на час навчання сина [PERSON] , [INFO] , аліменти в твердій грошовій сумі, у розмірі 2500 гривень. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач [PERSON] більше трьох років не працює. Останній рік взагалі не утримує дітей, дітям нічого не купує, навіть продуктів харчування. Донька неповнолітня, потребує коштів на утримання, навчання та розвиток. Сину студенту матеріальної підтримки відповідач також не надає. Вона самотужки сплачує кошти за навчання по контракту, проживання в гуртожитку, придбання продуктів харчування, одягу, витрат на проїзд додому, надає йому грошові кошти на інші особисті потреби. Інвалідності у відповідача немає, він носить окуляри, однак, раніше це не заважало йому працювати. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник позивача - адвокат Будник М.В. 03.12.2021 року подав до суду заяву про продовження розгляду цивільної справи без його участі та без участі позивача [PERSON] . Не заперечували проти ухвалення заочного рішення. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є рідною сестрою відповідача. Останній близько трьох років ніде працює, ніяких грошей додому не приносить. З ним неодноразово проводилися бесіди, однак, він ніяких висновків для себе не робить. Роботу шукати не хоче, говорить, що він хворий. Інвалідом не являється. Зловживає спиртними напоями, дітьми взагалі не цікавиться. За які кошти він харчується, їй не відомо. Позивач самотужки утримує двох дітей. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона працює разом з позивачем. Їй відомо, що відповідач не працює та вже давно не надає допомоги не утримання дітей. Протягом дня позивачці не телефонує, не цікавиться її станом. Яна купує продукти, сплачує комунальні послуги за свої кошти. Коли хворіла їх менша донька, відповідача це ніяк не турбувало, він не надавав жодної допомоги на лікування дитини. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є дружиною брата позивача. Їй відомо, що відповідач не працює близько трьох років. Раніше у них були різні бюджети та домовленість про те, що відповідач сплачує комунальні послуги та купує продукти. Наразі комунальні послуги він не сплачує, продукти харчування не купує. Коли хворіла їх донька, відповідач ніяким чином не надавав допомоги на лікування дитини. Проживає як квартирант, жодним чином не допомагає по домашньому господарству. В стані алкогольного сп`яніння дуже агресивний. Бесіди з відповідачем не дали ніякого результату. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час і місце його проведення повідомлений належним чином (а.с. 49, 59). Відповідач про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності не надходило, відзив на позов не подав, а тому суд відповідно до ст. 280 ЦПК України за наявності згоди позивача та представника позивача розглядає справу при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. Позивач та представник позивача проти заочного розгляду справи не заперечували. 10.12.2021 року постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши в судовому засіданні надані докази, оцінивши їх у сукупності, повно і всебічно з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги у повному обсязі, виходячи з наступного. Сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому у відділі реєстрації актів громадянського стану Сватівського РУЮ в Луганській області 25 січня 2003 року, актовий запис № 3. Станом на день розгляду справи рішення про розірвання шлюбу між сторонами не набрало чинності (а.с.8). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 12.08.2008 року, батьками [PERSON] , яка народилася [INFO] , є позивач та відповідач (а.с.9). Згідно свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 07.07.2003 року, батьками [PERSON] , який народився [INFO] , зазначені позивач та відповідач. [PERSON] на час розгляду справи в суді, досягнув повноліття (а.с.10). Неповнолітня дитина [PERSON] зареєстрована та проживає з позивачем та відповідачем за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім?ї, виданою Сватівською міською радою № 4784 від 01.10.2021 року. За вказаною адресою зареєстрований також і повнолітній син сторін - [PERSON] , [INFO] (а.с.28). На теперішній час сімейних відносин з відповідачем позивач не підтримує, хоча і проживає з ним за однією адресою. Матеріальної допомоги на утримання неповнолітньої доньки та повнолітнього сина, який продовжує навчання, відповідач не надає, що і стало підставою для звернення в суд з даним позовом. Вказані обставини підтвердили допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до копії довідки, виданої Національним університетом цивільного захисту України № 27(1)670 від 14.09.2021 року, [PERSON] дійсно зарахований 07.09.2020 року на денне відділення Національного університету цивільного захисту України (ІV рівня акредитації) є студентом 2 курсу з терміном навчання 4 роки. Навчається за рахунок платних послуг та не отримує стипендії. Термін закінчення навчання - червень 2024 року (а.с. 16). Відповідно до договору про надання освітніх послуг № 2004166 від 07.09.2020 року позивач [PERSON] повинна сплатити за навчання [PERSON] 56000 грн. (а.с.14-15). [PERSON] проживає у гуртожитку Національного університету цивільного захисту України (а.с.17). Відповідно до наданих квитанцій кошти за навчання сина [PERSON] та за проживання його у гуртожитку сплачує позивач [PERSON] ( а.с.18-22). Наказом (по особовому складу) № 341 від 28.09.2021 року [PERSON] зарахований для проходження військової підготовки офіцерів запасу (за рахунок платних послуг) (а.с.23), кошти за проходження якої у розмірі за перший семестр 2021 року також сплатила позивач [PERSON] (а.с.24-25). Отже, [PERSON] є студентом денної форми навчання, навчається за рахунок платних послуг, стипендії не має, іншого самостійного доходу також не отримує. Позивач працює (а.с. 16-17), однак, її дохід є недостатнім для забезпечення фізичного, духовного розвитку, розвитку творчих та пізнавальних здібностей неповнолітньої доньки, та запезпечення оплати за навчання повнолітнього сина, оплати його проживання в гуртожитку, потреб на придбання одягу, продуктів харчування, проїзду. Відповідач добровільно не надає допомоги на утримання неповнолітньої доньки, та повнолітнього сина, який продовжує навчання. Вирішуючи позовні вимоги, суд виходить з наступних норм законодавства. У відповідності до ч.ч.1-3 ст.181 СК України, способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Доказів на підтвердження домовленості між сторонами щодо способів виконання обов`язку утримувати дітей матеріали справи не містять, матеріалами справи підтверджено, що станом на день розгляду справи дитина - [PERSON] , яка не досягла повноліття, проживає разом з матір`ю та знаходиться на її утриманні, а тому суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача на утримання дитини повинно бути стягнуто аліменти. Відповідно до частин першої, другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 pоку, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 pоку та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Також, Конвенцією про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держава зобов`язується забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів (ч. 1, 2 ст. 3). Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Частиною другою статті 150 СК України визначено, що батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно вимог частин першої, другої статті 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Як роз`яснено в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року за №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» - відсутність домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину є підставою для звернення до суду з відповідним позовом того із них, з ким вона проживає. Так, згідно з частиною третьою статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Стаття 182 СК України визначає, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За змістом зазначених норм права будь-які витрати на утримання дітей мають визначатись за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід враховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їх розмір. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розмірів аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. При цьому, згідно частиною другою статті 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Положеннями статті 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Згідно з частиною другою статті 141 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Можна зробити висновок, що обсяг відповідальності батьків не залежить від проживання їх разом чи окремо від дитини і цей факт не звільняє від обов`язку забезпечувати такі умови життя дитини, які є достатніми для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, соціального та духовного розвитку. Зазначений висновок підтверджується і наявністю відповідальності за ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків, як передбачено у частині четвертій статті 155 Сімейного кодексу України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, визначаючи належний до стягнення з відповідача розмір аліментів, у даному конкретному випадку, суд виходить з того, що відповідач є батьком неповнолітньої [PERSON] , на нього покладено однаковий з позивачем [PERSON] обов`язок щодо утримання і матеріального забезпечення своєї дитини, добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації такого обов`язку не досягнуто. Судом встановлено, що дитина утримується самотужки матір`ю, а отже на неї покладено більше турбот щодо утримання дитини. Судом також враховано, що відповідач здоровий, працездатний (доказів протилежного суду не надано), враховуючи право дитини на достатній рівень життя, беручи до уваги матеріальне становище дитини та її вік, вартість життя та необхідність здійснення витрат для забезпечення соціально-побутових потреб розвитку, навчання, здоров`я дитини, з урахуванням обов`язку обох батьків утримувати своїх дітей, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а з відповідача слід стягувати аліменти на користь позивача на утримання дитини [PERSON] у розмірі 1 /4 частки від заробітку (доходу) відповідача, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду та до повноліття дитини, що відповідатиме вимогам закону та інтересам дитини. Щодо стягнення аліментів на утримання повнолітнього сина [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Відповідно до ч. 3 ст. 199 СК України, право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання. Відповідно до вказаної норми позивач наділена правом звернення до суду в інтересах повнолітнього сина. Стягнення аліментів на утримання дитини, яка продовжує навчання, є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності, оскільки на період навчання вона не має самостійного заробітку та потребує матеріальної допомоги з боку батьків, які зобов`язані утримувати своїх повнолітніх дітей, що продовжують навчання, до досягнення ними двадцяти трьох років. Правовідносини щодо обов`язку батьків утримувати повнолітніх дочку, сина на період навчання регулюються главою 16 СК України, яка зокрема, передбачає обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання, і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, у спосіб сплати аліментів (статті 199,200,201 цього Кодексу). За таких обставин, обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчання після досягнення повноліття (незалежного від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів: досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18 років, але є меншим 23 років; продовження ними навчання; потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. Згідно з статтею 200 СК України суд визначає розмір аліментів на повнолітніх дочку, сина у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) платника аліментів із урахуванням обставин, зазначених у статті 182 цього Кодексу. При визначенні розміру аліментів із одного з батьків суд бере до уваги можливість надання утримання другим із батьків, своїми дружиною, чоловіком та повнолітніми дочкою, сином. Відповідно до ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. В п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» зазначено, що обов`язок батьків утримувати повнолітніх дочку, сина, які продовжують навчатися після досягнення повноліття (незалежно від форми навчання), виникає за обов`язкової сукупності таких юридичних фактів:1) досягнення дочкою, сином віку, який перевищує 18, але є меншим 23 років; 2) продовження ними навчання; 3) потреба у зв`язку з цим у матеріальній допомозі; 4) наявність у батьків можливості надавати таку допомогу. У відповідності до п. 17 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Отже, обов`язковою умовою стягнення аліментів на утримання повнолітньої дитини є навчання, право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Навчання, крім побутових витрат, також потребує значних коштів на придбання літератури, методичного матеріалу, щоденного виділення коштів на харчування та транспорт. Обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, при чому обов`язком особистим, індивідуальним, який не залежить від віку батьків. Визначаючи розмір аліментів, суд бере до уваги матеріальне становище позивача і відповідача, та вважає необхідним задовольнити позов, зобов`язавши сплачувати відповідача на користь позивача аліменти на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання, у твердій грошовій сумі, у розмірі 2500 гривень щомісячно. Також, у відповідності до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд вважає за необхідне визначити дату початку стягнень з дати звернення до суду, а саме - з 06 жовтня 2021 року. Визначаючи кінцеву дату стягнення аліментів, суд вважає за необхідне визначити датою закінчення [PERSON] навчання. Водночас, суд враховує і можливість продовження отримання ним освіти, внаслідок чого, вважає за необхідне призначити до стягнення з відповідача аліменти на утримання повнолітнього сина до дати закінчення навчання, а за умови продовження останнім навчання - до досягнення 23 років. При цьому, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам ст. 192 СК України, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них. Суд звертає увагу сторін, що відповідно до ст. 179 СК України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч. 1 та ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи, що позивач відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору, він підлягає стягненню на користь держави з відповідача у розмірі 908 гривень 00 копійок. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved