Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-12 00:00:00

Позивач в особі Акціонерного товариства «Альфа-банк», що є правонаступником Акціонерного товариства «Укросоцбанк», звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування Апостолівської райдержадміністрації про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, які втратили право користування майном та звільнення приміщення від особистих речей. Мотивуючи свої вимоги тим, що між АКБ СР «Укросоцбанк» та\~\~ [PERSON] 09.09.2008 року був укладений договір кредиту № 991/08-КВ/013, за умовами якого\~\~ [PERSON] отримала кредит, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між АКБ СР «Укросоцбанк» та позичальником [PERSON] укладеного Іпотечний договір від 09.09.2008 року № 991/08-КЗ/013 відповідно до умов якого в іпотеку передано банку нерухоме майно, а саме - належну їй на праві власності житловий будинок, що знаходить за адресою [ADDRESS] . Пункт 2.4.3 іпотечного договору містить положення про задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема, визначено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, задовольнити свої вимоги. Іпотекодержатель може обрати один із передбачених у ч.3\~ст. 36 Закону України «Про іпотеку»\~способів задоволення своїх вимог. Одним із таких є спосіб шляхом передачі потекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, визначеному\~ст. 37 Закону України «Про іпотеку». У зв`язку із грубим порушенням умов кредитного договору, зокрема щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитним коштами, позивач у позасудовому порядку урегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами іпотечного договору та\~Законом України «Про іпотеку». Зокрема, 13 жовтня 2018 року позивач набув у порядку, передбаченому\~ст. 37 Закону України «Про іпотеку»\~право власності на будинок, загальною площею 183,20 кв.м., житловою площею 95,1 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Зазначені відомості внесено державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Вважає, що після переходу права власності від попереднього власника буд. [ADDRESS] \~ [PERSON] \~\~до АТ «Альфа-банк» за борговими зобов`язаннями відповідача, останній та члени його сім"ї втратили право користування цим житлом. Проте, незважаючи на відсутність будь-яких правових підстав для проживання у цьому будинку, колишній власник продовжує користуватися ним та відмовляється добровільно виселятися. Такі дії відповідача створюють перешкоди у здійснені законних прав власника, який не може вільно користуватися та розпоряджатися нерухомим майном, подальше проживання відповідача в будинку, що належить на праві власності АТ «Альфа Банк», та відмова добровільно звільнити помешкання перешкоджає власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд, внаслідок чого порушуються законні права та інтереси АТ «Альфа Банк», у зв`язку з чим і було подано відповідний позов. Представник позивача\~Курдюмов М.М.\~в судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи був повідомлений належним чином, до суду надійшла письмова заява з клопотанням справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату та час розгляду справи були повідомлені належним чином, належним чином повідомлені про судовий розгляд справи та строк подання відзиву на позовну заяву, проте до суду вказаний відзив, заяв про розгляд справи за її відсутністю або інформації про поважність причин неподання відзиву від відповідачів не надходило, тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Третя особа - представник третьої особи Служби у справах дітей в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином, надавши суду заяву з клопотанням справу розглянути в їх відсутність, просила ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства, з врахуванням інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей. Відповідно до висновку районного органу опіки та піклування Апостолівської райдержадміністрації, районний орган опіки та піклування Апостолівської районної державної адміністрації позовні вимоги АТ «Акцент-Банк» до громадян [PERSON] , [PERSON] , малолітніх дітей: [PERSON] , [PERSON] , громадянина [PERSON] , про зняття з реєстраційного обліку, та визнання такими, що втратили право на користування майном та звільнення приміщення від особистих речей, не підтримує, так як вони суперечать інтересам малолітніх дітей. (а.с. 174) Суд, враховуючи згоду позивачки і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим відповідно до\~ст.\~280 ЦПК України\~провести заочний розгляд справи у відсутність відповідача. Відповідно до\~\~ч.2\~ст.\~247ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб,\~\~які\~\~беруть участь\~\~у\~\~справі,\~\~чи\~\~в\~\~разі\~\~якщо відповідно до положень цього Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть\~участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1\~ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1\~ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1\~ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Правова регламентація житлових правовідносин здійснюється\~Конституцією України,\~Житловим кодексом\~УРСР,\~Цивільним кодексом України,\~Цивільним процесуальним кодексом України,\~Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», та іншими нормативно-правовими актами України з житлових питань. Роз`яснення окремих питань, що можуть виникати під час розгляду цієї категорії справ містяться у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12 квітня 1985 року №2, Листі Верховного Суду України від 26 травня 2001 року про викладення правових позицій щодо розгляду судами окремих категорій судових справ (Житлове право). Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6\~ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»\~висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що між АКБ СР «Укросоцбанк» та\~\~ [PERSON] 09 вересня 2008 року був укладений договір кредиту № 991/08-КВ/013, за умовами якого\~\~ [PERSON] отримала кредит, на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності кредитних ресурсів. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між АКБ СР «Укросоцбанк» та позичальником [PERSON] укладеного Іпотечний договір від 09 вересня 2008 року № 991/08-КЗ/013 відповідно до умов якого в іпотеку [PERSON] \~\~передано банку нерухоме майно, а саме - належного їй на праві власності будинку [ADDRESS] . Судом, належними доказами по справі встановлено, що право власності на житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] , житловою площею 95,1 кв. м., загальною площею 183,2 кв.м. переєстровано на Акціонерне товариство «Укрсоцбанк», що належав на праві власності\~\~ [PERSON] . Правовою підставою для реєстрації права власності Акціонерним товариством «Укрсоцбанк» на нерухоме майно, є відповідне застереження в іпотечному договорі, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 13.10.2018 року № 141227609 було зареєстровано право власності Акціонерне товариство «Укрсоцбанк» на житловий будинок з належними до нього надвірними спорудами, що знаходиться [ADDRESS] , житловою площею 95,1 кв. м., загальною площею 183,2 кв.м. Пункт 2.4.3 іпотечного договору містить положення про задоволення вимог іпотекодержателя, зокрема, визначено, що іпотекодержатель має право у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем основного зобов`язання, задовольнити свої вимоги. Іпотекодержатель може обрати один із передбачених у ч.3\~ст. 36 Закону України «Про іпотеку»\~способів задоволення своїх вимог. Одним із таких є спосіб шляхом передачі потекодержателю права власності на предмет іпотеки у порядку, визначеному\~ст. 37 Закону України «Про іпотеку». У зв`язку із грубим порушенням умов кредитного договору, зокрема щодо повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитним коштами, позивач у позасудовому порядку урегулював питання звернення стягнення на предмет іпотеки, що передбачено умовами іпотечного договору та\~Законом України «Про іпотеку». Зокрема, 12 жовтня 2018 року позивач набув у порядку, передбаченому\~ст. 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на будинок [ADDRESS] . Зазначені відомості внесено державним реєстратором до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. З довідки Центру надання адміністративних послуг Виконавчого комітету Апостолівської міської ради № 6829 від 17.09.2019 року про реєстрацію місця проживання в належному позивачу на праві приватної власності будинку [ADDRESS] , зареєстровані відповідачі: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . (а.с. 8). Позивач Акціонерне товариство «Альфа-Банк» зверталися 31.01.2020 року до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , з вимогою про добровільне виселення, що підтверджується вимогою та реєстром відправленої кореспонденції (а.с.10-14). Вищенаведені правовідносини, виходячи з сукупності досліджених по справі доказів, у системному зв`язку регулюються наступними вимогами закону. Після переходу права власності від попереднього власника будинку [ADDRESS] \~\~-\~\~ [PERSON] \~\~до АТ «Альфа-банк» за борговами зобов`язаннями відповідача, останній та члени його сім"ї втратили право користування цим житлом. Відповідно до\~статті 625 ЦК України\~боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, відповідно до ч.1\~ст. 612 ЦК України, вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Так, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (ч.1\~ст. 546 ЦК України). В силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави) (ч.1\~ст. 572 ЦК України). Предметом застави може бути будь-яке майно (зокрема річ, цінні папери, майнові права), що може бути відчужене заставодавцем і на яке може бути звернене стягнення (ч.1\~ст. 576 ЦК України). Відповідно до\~ст. 589 ЦК України\~у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов`язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.1, 2\~ст. 590 ЦК України). Згідно\~ст. 14 ЦК України\~цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1\~ст. 33 Закону України «Про іпотеку»\~у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених\~статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч.3\~ст. 33 вказаного закону). Суд вважає, що після переходу права власності на спірний будинок [ADDRESS] за борговими зобов`язаннями відповідача [PERSON] до АТ «Укрсоцбанк» (іпотекодержатель), [PERSON] , як колишня власниця, та члени її сім`ї втратили право користування цим житлом. Так, з 13 жовтня 2018 року - з часу зміни власника будинку [ADDRESS] , яка є предметом іпотеки, право відповідачів на користування житлом втрачено з часу переходу права власності 13.10.2018 року, проте відповідачів залишаються зареєстрованими у квартирі без будь-яких правових підстав, внаслідок чого позивач як єдиний власник вимушений нести за відповідачів як зареєстрованих осіб житлово-комунальні послуги та інші витрати тощо, що порушує його право як одноособового власника. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно ПАТ «Укрсоцбанк» одноособово володіє будинком [ADDRESS] на праві приватної власності згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), за індексним номером - 43482245 від 13.10.2018 року (а.с.9). Права власника житлового будинку (квартири) визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Так, право власності є правом особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч.1\~ст. 316 ЦК України). Власникові, відповідно до ч.1\~ст. 317 ЦК України, належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ч.2\~ст. 317 ЦК України). Права власника житлового будинку (квартири) визначені\~ст. 383 ЦК України\~та\~ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1\~ст. 156 ЖК України\~з урахуванням положень ч. 1\~ст. 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. У відповідності до\~ст.109 ч.1ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, укладених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. З перелічених норм закону вбачається, що саме власнику житла належить право користування та розпорядження своєю власністю. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється й право членів колишнього власника на користування цією квартирою. При цьому, в п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних у кримінальних справі від 07.02.2014№ 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» вказано, що оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України,статті 316 - 319 ЦК), то власник на підставістатті 391 ЦКне може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями71,72,109,110,116 Житлового кодексу Української РСР(далі -ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Передбачено п.15\~Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 01.11.1996 р. «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя»\~(зі змінами та доповненнями), що при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що\~ст.33 Конституції\~гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому». Також,\~ст.18 ч.2 Закону України «Про охорону дитинства»\~гарантовано право дитини, члена сім`ї наймача або власника житлового приміщення користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Така норма повністю кореспондується з нормами\~ст.405 ЦК України\~та\~ст. 156 ЖК УРСР. Таким чином, умова проживання дитини, як члена сім`ї власника, разом з власником приміщення в належному власникові приміщенні\~є єдиною і обов`язковою умовою для виникнення в дитини права на користування цим житлом. В постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року по справі № 6-158цс14 викладено правову позицію, якою визначено, що аналіз норм ч. 1 ст.\~383, ст. ст.\~391,\~405 ЦК України,\~ст. 156 ЖК УРСР\~дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вона є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Відповідно до правового висновку сформованого в Постанові Верховного Суду від 06.02.2018 року у справі №229/3757/15-ц, малолітня особа позбавляється права користування житловим приміщенням, якщо вказане приміщення не є місцем проживання її батьків або одного з них, з ким вона фактично проживає. Наявність реєстрації відповідачів в належному на праві власності позивачу житловому приміщенні, відповідно до норм чинного законодавства України, створює перешкоди у реалізації власнику квартири - позивачу, права на вільне розпорядження належним йому майном. Єдина можливість зняти зазначені обмеження з реалізації власником своїх прав - це виселення відповідачів з будинку, що за відсутності добровільної згоди на це відповідачів, можливо виключно в судовому порядку. Таким чином, на основі з`ясованих обставин, суд дійшов висновку про те, що позов Акціонерного товариства «Акцент-Банк» підлягає задоволенню, так як відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , \~не є власниками житлового будинку з належними до нього господарськими та побутовими будівлями і спорудами за адресою:\~ [ADDRESS] , також позивач звертався до відповідачів з вимогою звільнити житлове приміщення та намагався врегулювати питання в досудовому порядку, проте відповідачі вимогу про виселення залишили без уваги. Відповідно до\~ст. 1 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно положень ст.\~12,\~13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до\~ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з`ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до задоволення. У відповідності до\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові\~на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, з відповідачів\~ [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підлягають стягненню судові витрати по справі, в повернення оплаченого позивачем судового збору, позивачем при поданні позову до суду в розмірі по 1261,20 грн. з кожного. На підставі викладеного та

Outcome: approved