Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просила суд про стягнення грошових коштів у розмірі 11800 гривень, у зв'язку з невиконанням домовленості про виготовлення меблів. В обґрунтування позову позивач зазначила, що між нею і [PERSON] була досягнута домовленість про виготовлення останнім меблів, а саме шафи - купе та горки. Відповідно їх домовленості [PERSON] зробив заміри меблів і оцінив суму придбання необхідних матеріалів в розмірі 11 800 гривень. 21.02. 2017 року нею були передані [PERSON] гроші у якості попередньої плати на закупівлю матеріалів в сумі 7300 гривень на виготовлення шафи-купе, а 02.03.2017 року йому були передані через її матір - [PERSON] 4500 грн. на закупівлю матеріалів для виготовлення горки. В підтвердження отримання від позивача відповідної суми грошей [PERSON] 02.03.2017 року надав їй розписку на суму 11 800 (Одинадцять тисяч вісімсот) гривень, яку написав власноруч. Однак, в обговорені ними строки один місяць, відповідач матеріали не закупив і замовлення не виконав, на неодноразові звернення про виготовлення меблів або повернення коштів не реагував, а згодом взагалі перестав відповідати на телефонні дзвінки. Взяті на себе обов'язки щодо виготовлення меблів [PERSON] не виконав, грошові кошти не повернув, в зв'язку з чим позивач неодноразово зверталася з заявами до органів внутрішніх справ . Висновком від 17.05.2017 року про результат розгляду моєї заяви від 28. 04 2017 року відносно шахрайських дій з боку [PERSON] останній підтвердив факт отримання від неї суми 11 800 (Одинадцять тисяч вісімсот) гривень та факт невиконання взятого на себе забов'язання. Відповідно до вищенаведеного Висновку подальша перевірка за заявою була припинена, у зв'язку з чим позивач зверталася до Харківської міської прокуратури № 3 з заявою щодо внесення Немишлянським ВП ГУНП в Харківській області даних до Єдиного реєстру досудових розслідувань за моєю заявою від 27.04.2017 року за фактом незаконних дій з боку [PERSON] Однак , за результатами її звернення сповістили, що підстави для внесення заяви до ЄРДР та початку досудового розслідування відсутні. Оскільки вона не погодилася з таким висновком Харківської міської прокуратури №3 вона звернулася до слідчого судді зі скаргою на бездіяльність заступника керівника Харківської міської прокуратури №3, яка полягала у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР. Ухвалою слідчого судді від 29 червня 2017 року її скарга була задоволена і суд зобов'язав Харківську міську прокуратури № 3 внести за її заявою відомості в ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України та розпочати слідство. Органом досудового розслідування позивач була визнана потерпілою, та були встановлені обставини отримання [PERSON] грошових коштів у розмірі 11 800 (Одинадцять тисяч вісімсот) гривень, що підтверджується письмовою розпискою від 02.03.2017р. , відповідно до якої у [PERSON] виникла перед нею заборгованість у розмірі 11 800 (Одинадцять тисяч вісімсот) гривень. Однак, остаточного рішення за результатами досудового розслідування досі не отримала. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити, надала суду пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь і належним чином, про що свідчить конверт, який повернувся на адресу суду із зазначенням причини повернення - за закінченням терміну зберігання, причини неявки суду не повідомляв, відзив на позовну заяву не надходив, а тому суд за згодою позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.3 ст.128 ЦПК України судові виклики здійснюються судовими повістками про виклик. Згідно ч.5 ст.128 ЦПК України, судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п'ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення завчасно. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК Україна, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасним існуванням умов, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з'явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними, такими, що не підлягають задоволенні виходячи з наступного. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов'язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. Статтею 16 ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13 ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. Згідно ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. З огляду на вказані норми закону позивач, обравши певний спосіб захисту цивільного права перед судом, має довести, шляхом подання належних та допустимих доказів, що надані підприємствами - виробниками/виконавцями житлово-комунальних послуг відомості про заборгованість є неправомірними , які порушують, не визнають або оспорюють охоронювані законом його цивільні права. Відповідач, зі свого боку, зобов'язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Статтями 78, 81 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що між [PERSON] і [PERSON] була досягнута домовленість про виготовлення останнім меблів, а саме шафи - купе та горки, на виконання якої [PERSON] було зроблені заміри меблів і оцінено суму придбання необхідних матеріалів у розмірі 11 800 (Одинадцять тисяч вісімсот) гривень. Як вбачається з розписки, наданої 02.03.2017 року [PERSON], останній отримав передоплату за матеріали (виготовлення шафи - купе і горки) у розмірі 11800 гривень. Ч.1 ст. 509 ЦК України встановлює, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов»язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов»язання (неналежне виконання). Згідно частини 2 статті 627 ЦК України, у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Статтею 42 Конституції України передбачено, що Держава захищає права споживачів. Відповідно пункту 4 частини 1 статті 21 Закону України "Про захист прав споживачів", крім інших випадків порушень прав споживачів, які можуть бути встановлені та доведені виходячи з відповідних положень законодавства у сфері захисту прав споживачів, вважається, що для цілей застосування цього Закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Відповідно до п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. Взяті на себе обов'язки щодо виготовлення меблів [PERSON] не виконав, грошові кошти не повернув. 23.07. 2018 року позивач звернулася до [PERSON] з листом у якому зазначила, що у зв'язку з тим, що всі розумні строки на виготовлення меблів пройшли, її неодноразові звернення повернути гроші оставлені без реагування, гроші так і не повернуто, то вона більш не зацікавлена в її виготовленні і просила протягом 7 днів з дня отримання листа повернути їй грошовій кошти в сумі 11800 гривень. Лист [PERSON] був отриманий 26.07.2018 р., про що свідчить повідомлення про вручення поштового відправлення № 6117602043890 від 26.07.2018 р., незважаючи на лист [PERSON] гроші позивачу так і не повернув. Висновком від 17.05.2017 року про результат розгляду заяви [PERSON] від 28. 04 2017 року відносно шахрайських дій з боку [PERSON] останній підтвердив факт отримання від неї суми 11 800 (Одинадцять тисяч вісімсот) гривень та факт невиконання взятого на себе забов'язання. Відповідно до вищенаведеного Висновку подальша перевірка по моїй заяві була припинена. Ухвалою слідчого судді від 29 червня 2017 року задоволена скарга [PERSON] і зобов'зано Харківську міську прокуратури № 3 внести за її заявою відомості в ЄРДР про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.І ст. 190 КК України та розпочати слідство. Враховуючи вищевикладене, аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом і наведені вище обставини, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved