Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд 07.05.2019р. з позовом до [PERSON] , в якому просив позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що позивач [PERSON] є власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири за №1-4901 від 27 грудня 2018 року та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 27.12.2018р. Вказану квартиру йому подарувала його рідна сестра - [PERSON] , і на момент відчуження у даній квартирі був зареєстрований відповідач [PERSON] . Згідно п.15 договору дарування, дарувальник [PERSON] ствердила, що відносно цієї квартири не встановлені сервітути. Згідно довідки Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради №8515-01-10 від 19.04.2019р. в квартирі [ADDRESS] зареєстровані наступні особи: [PERSON] , [INFO] з 10.07.2002р. по теперішній час; [PERSON] , [INFO] з 10.09.2013р. по теперішній час; [PERSON] , [INFO] - 29.01.2019р. по теперішній час. Як зазначає позивач, відповідач [PERSON] не є членом його сім`ї, він був членом сім`ї його сестри [PERSON] , тобто попереднього власника квартири, якого вона зареєструвала коли вони були у приязних стосунках. Тривалий час [PERSON] в зазначеній вище квартирі не проживає, виїхала з неї в березні 2017 року через припинення стосунків із [PERSON] . Позивач зазначає, що реєстрація відповідача у належній позивачу квартирі порушує його право та призводить до нарахування комунальних платежів, які він, як інвалід 2 групи, вимушений оплачувати при умові реєстрації чужої для нього особи у квартирі. Крім того, відповідач [PERSON] обмежує позивача вільно користуватися майном, а саме позивач не може безперешкодно заходити у власні кімнати, і проживає разом зі своєю матір`ю [PERSON] у найменшій кімнаті, де має спільне місце для відпочинку. Дві інші кімнати зайняті [PERSON] , які він використовує як майстерню для ремонту комп`ютерної техніки, а в іншій проживає сам. Інші допоміжні приміщення взагалі в занедбаному стані, адже позивач не може самостійно все ремонтувати, коли [PERSON] шкодить та створює безлад в житлі. Позивач вказує, що він звернувся з цього приводу до Черкаської місцевої прокуратури повідомивши про те, що [PERSON] позбавляє його можливості вільно користуватися власною квартирою та займається незареєстрованою підприємницькою діяльністю, однак на дату звернення до суду з даним позовом, відомостей по його заяві ним не отримано. Крім того, доказом використання житлової кімнати [PERSON] не за цільовим призначенням, позивачем надано суду акт опитування сусідів №135 від 12.04.2019р. в якому відображено факт обмеження позивача у здійсненні правомочностей власника та людини з особливостями (інвалід 2 групи з дитинства, ДЦП). У зв`язку із викладеним вище, посилаючись на ст.ст. 317, 319, 383 ЦК України, позивач звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 27 травня 2019 року провадження у справі було відкрите за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 18 червня 2019 року від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про зупинення провадження у справі до набрання законної сили рішення суду у справі №711/4261/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , зацікавлена особа [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу. 27 червня 2019 року ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено. Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 09 серпня 2019 року відмовлено у відкритті провадження за апеляційною скаргою [PERSON] на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.06.2019 року. 15 жовтня 2019 року ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси апеляційну скаргу [PERSON] на ухвалу суду від 27.06.2019 року повернуто [PERSON] 25 жовтня 2019 року відповідач подав клопотання про зупинення провадження по справі на підставі п.1 ч.1 ст.252 ЦПК України. 28 жовтня 2019 року ухвалою Придніпровського районного суду м.Черкаси в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено. 06 грудня 2019 року адвокатом відповідача - [PERSON] подано заяву про відвід судді Демчика Р.В. 06 грудня 2019 року ухвалою суду провадження по справі зупинено, до розгляду заяви представника відповідача- адвоката Дубінського В.М. про відвід судді Демчика Р.В.. 16 грудня 2019 року ухвалою судді Придніпровського районного суду м.Черкаси Михальченко Ю.В. у заяві про відвід судді Демчика Р.В. у справі [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням відмовлено. 24 лютого 2020 року [PERSON] подав клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження, а також подано клопотання про зупинення провадження по справі. 05 березня 2020 року ухвалою суду в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено. 05 березня 2020 року ухвалою суду здійснено розгляд справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про позбавлення права користування житловим приміщенням за правилами загального позовного провадження та змінено засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. 12 березня 2020 року відповідачем [PERSON] подано відзив на позовну заяву. З даного відзиву вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає в повному обсязі, оскільки вважає, що його як власника вказаної квартири не можливо позбавити права користування нею. Вказує, що за ним потрібно визнати право власності на Ѕ частину квартири. Ухвалою суду від 24 червня 2020 року підготовче провадження у справі закрито. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник - [PERSON] , позов підтримали та просили його задовольнити посилаючись на обставини викладені у позовній заяви та докази додані до неї. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Дубінський В.М., заперечували проти задоволення позовних вимог. Відповідач окремо зазначив, що оскільки він є співвласником даної квартири, т.к. вона була набута ним та [PERSON] під час цивільного шлюбу, крім того на придбання вказаної квартири відповідач надав [PERSON] 3200 доларів США, а в подальшому робив в ній ремонт за спільні кошти. Крім того, вказав, що на даний час в суді перебуває на розгляді його уточнена позовна заява до [PERSON] , [PERSON] про визнання факту спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, про визнання частково недійсним договору дарування Ѕ частини квартири, про визнання права власності на Ѕ частину квартири (справа №711/5884/19). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною першою статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із частиною п`ятою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що на підставі договору дарування від 27 грудня 2018 року, посвідченого державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори Черкаського міського нотаріального округу Починок Ю.В. за реєстровим № 1-4901, [PERSON] безоплатно передала у власність, а [PERSON] прийняв в дар трикімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 75,9 кв.м., житловою площею 45,2 кв.м., що розташована на 1-му поверсі в 5-ти поверховому будинку (а.с. 6-7). Зазначене також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, індексний номер витягу 151242128 від 27.12.2018р. Згідно п.3 вказаного договору квартира належить дарувальнику на підставі договору дарування посвідченого Фіщук В.Я., приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу 21 червня 2002 року за р. №3287, рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 13 вересня 2011 року, ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси 18 жовтня 2011 року, право власності на яку зареєстровано в КП «Черкаське обласне об`єднане бюро технічної інвентаризації» 03 липня 2002 року та 28 жовтня 2011 року відповідно, за №123. Як вбачається з п. 15 вказаного договору, Дарувальник стверджує, що на момент укладення цього договору, вищевказана квартира не перебуває під арештом чи забороною, щодо неї не ведуться судові спори, не встановлені сервітути, тобто право користування цим житлом членів сім`ї дарувальника (в тому числі малолітніх та неповнолітніх дітей, та непрацездатних громадян) не обтяжено. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 27.12.2018 року ( індексний номер витягу 151242128) квартира [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] . Таким чином, позивач є власником вказаної вище квартири на підставі договору дарування і фактично прийняв цей дар, оскільки згідно відомостей Департаменту організаційного забезпечення Черкаської міської ради від 19.04.2019р. №8515-01-10 (а.с. 8), позивач зареєстрований в зазначеній квартирі з 29 січня 2019 року і фактично мешкає в ній, сплачує комунальні послуги. Разом з тим, у вказаній квартирі окрім позивача, станом на 19.04.2019р. зареєстровані також [PERSON] , [INFO] , з 10.07.2002р. та [PERSON] , [INFO] , з 10.09.2013 року (а.с.8, 27). Судом встановлено та визнається сторонами, що відповідач набув права користування даною квартирою зі згоди попереднього власника цієї квартири, тобто [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує, що реєстрація відповідача, який не є членом його сім`ї, у належній йому квартирі порушує його право користування та розпорядження квартирою. Так, позивач зазначає, що проживання в даній квартирі відповідача, обмежує позивача у користуванні всіма житловими кімнатами та приміщеннями квартири, а також позбавляє його можливості здійснення ремонтних робіт в ній. Зазначене підтверджується актами опитування сусідів від 12.04.2019 за №№ 134 та 135 (а.с. 9, 10). Вказані обставини не були спростовані відповідачем у судовому засіданні. Крім того, відповідач в судовому засіданні зазначав, що він є співвласником даної квартири і має законне право на проживання в ній. Проте згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може погодитись з такою позицією відповідача, оскільки надані позивачем до суду і звірені з оригіналами правовстановлюючі та реєстраційні документи, що засвідчують набуття права власності на трикімнатну квартиру номер [ADDRESS] , підтверджують той юридичний факт, що [PERSON] є єдиним законним власником даного об`єкту нерухомості так, як мав на час укладення і виконання договору дарування квартири від 27.12.2018 року та на час судового розгляду справи повний обсяг цивільної дієздатності та повноважень в реалізації свого права володіння, розпорядження і користування квартирою. Отже, договір дарування квартири від 27 грудня 2018 року є дійсним, його не змінено, не скасовано та не визнано в судовому порядку недійсним. Документів чи інших доказів, які б підтверджували правовідносини між колишнім власником [PERSON] , або з позивачем, як власником на даний час, відповідачем суду не надано. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] чинить перешкоди позивачу [PERSON] у користуванні та розпорядженні квартирою, яка належить йому на праві приватної власності. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у справі №638/13030/13-ц. Отже, чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним. Право відповідача [PERSON] , який не є членом сім`ї власника даної квартири (позивача [PERSON] ), на користування нею були похідними від прав колишнього власника цієї квартири ( [PERSON] ), а з припиненням права власності [PERSON] , припинилося й право користування житлом відповідача. З урахуванням викладеного вище, оскільки позивач [PERSON] є новим власником квартири, який не давав згоди на вселення та реєстрацію у ній відповідача, а останній зареєстрований та проживає у квартирі зі згоди колишнього власника, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. При вирішенні питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що позивач, на підставі п. 9 ч.1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору (а.с. 5), то судові витрати у вигляді судового збору в сумі 768,40грн. слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved