Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-19 00:00:00

Позивач [PERSON], в особі представника [PERSON], звернулася до суду із позовом про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що [INFO] помер дядько позивача [PERSON] Після його смерті відкрилася спадщина на все належне йому майно до складу якої входить право на земельну частку (пай), розміром 2,09 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї частки в натурі у землі селянської спілки співвласників «Зелений гай» с. Васловівці Заставнівського району Чернівецької області, що належало померлому на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] та житловий будинок з господарськими спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS]. Заповіту спадкодавець не залишив. За життя [PERSON] був самотнім чоловіком, ні дружини ні дітей у нього не було. Позивач, як родич померлого, з дня смерті дядька по даний час, вступила в управління та володіння вищевказаним житловим будинком: провела ремонт будинку, обробляє земельну ділянку покійного, встановила пам'ятник на могилі померлого, провела благоустрій прибудинкової території, сплачує податок за землю, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування даного житлового будинку. Маючи намір, оформити свої спадкові права [PERSON], звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, за якою було заведено спадкову справу №366/2015, однак у видачі їй свідоцтва про право власності на спадщину нотаріусом було відмовлено, оскільки вона не відноситься до жодної з черг спадкоємців за законом, який діяв на час відкриття спадщини. Оскільки позивач добросовісно, безперервно та відкрито користується даним нерухомим майном та земельною ділянкою протягом 19 років, то бажає в судовому порядку визнати право власності на вказане майно за набувальною давністю. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, обгрунтувала їх вищенаведеним та просила задовольнити. Представник відповідача територіальної громади с. Васловівці Заставнівського району Чернівецької області в судове засідання не з'явився, подав суду заяву про визнання позову та прохання розглянути справу в його відсутності. Згідно ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, вислухавши представника позивача, показання свідків, врахувавши заяву представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [INFO] помер дядько позивача [PERSON], що вбачається з копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 8), який згідно довідки виконавчого комітету Васловівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області № 1398 від 09.11.2016 постійно проживав і перебував на реєстраційному обліку за місцем постійного проживання у [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, яка складається зокрема з житлового будинку та господарських споруд, розташованого за адресою: в [ADDRESS]. Відповідно до листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 - при вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК 2003 року, застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Встановлено, що спадкодавець заповіту не вчиняв. За життя [PERSON] був самотнім чоловіком, ні дружини ні дітей в нього не було, на день смерті в будинку він проживав один. Вказане вбачається з довідок виконавчого комітету Васловівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №№1934, 1396 та №1398 від 09.11.2016 (а.с.9, 17). Відповідно до спадкового права ЦК УРСР у редакції 1963 року, який діяв на час відкриття спадщини, існувало лише дві черги спадкоємців за законом відповідно до яких племінники не входили до кола спадкоємців. Той факт, що позивач є дійсно племінницею [PERSON], померлого [INFO], підтверджується рішенням Заставнівського районного суду Чернівецької області від 06.06.2016 у цивільній справі №716/789/16-ц, яке набрало законної сили 19.07.2016 (а.с.18-19). Згідно листа, виданого нотаріусом державної нотаріальної контори від 05.05.2017 року встановлено, що 04.12.2015 було заведено спадкову справу №366/2015 до майна померлого [PERSON], за заявою його племінниці [PERSON] про прийняття спадщини від 04.12.2015 (а.с.22), тобто інші особи з приводу прийняття спадщини до того часу до нотаріуса не звертались. Відповідно до ст. 548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту прийняття спадщини. Згідно ст. 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном та якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Як вбачається з вищевказаного листа нотаріуса позивач, вважаючи себе спадкоємцем після смерті дядька та такою, що фактично вступила в управління та користування спадковим майном, звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено, по тій причині, що в силу законодавства чинного на час відкриття спадщини вона не входила до кола спадкоємців померлого. У відповідності до ст. 1277 ЦК України у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття суд визнає спадщину відумерлою за заявою відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Згідно довідки Васловівської сільської ради Заставнівського району Чернівецької області №256 від 18.05.2017 домогосподарство, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] не було визнано відумерлою спадщиною (а.с.24). Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Відповідно до постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5 при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст. 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст. 344 ЦК). Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також ч.4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Встановленим фактом є те, що позивач з 1998 року і по даний час відкрито користується житловим будинком, що знаходиться за адресою [ADDRESS], доглядає за ним, виконує ремонтні роботи, обробляє присадибну земельну ділянку, сплачує податок за землю, цільове призначення якої для будівництва і обслуговування даного житла, що стверджується матеріалами справи, а саме довідками виконавчого комітету Васловівської сільської ради №№ 512,513 від 20.04.2017 (а.с.20, 23) та поясненнями свідків, наданими в судовому засіданні. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] суду пояснили, що [PERSON] за життя був одиноким чоловіком, на день смерті в будинку він проживав один. Його племінниця [PERSON] вже біля шістнадцяти років добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується житловим будинком за адресою: [ADDRESS], обробляє прилеглу до нього земельну ділянку, доглядає за будинком та утримує його. Згідно Постанови пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» - враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України про те, що правила ст. 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК України набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення ст. 344 ЦК України поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2001 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. В даному випадку строк набувальної давності починає обчислюватись з 1 січня 2001 року і становить 16 років. Також судом встановлено, що житловий будинок з господарськими спорудами і будівлями, розташований по [ADDRESS] належав [PERSON] Відповідно до довідки Васловівської сільської ради №1392 від 09.11.2016 року (а.с.25) згідно погосподарської книги Васловівської сільської ради за особовим рахунком [NUMBER] в [ADDRESS] знаходиться житловий будинок, який рахується за [PERSON] (а.с.25). Померлий [PERSON] був належним землекористувачем земельних ділянок за цією адресою, площею 0,25 га за цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та 0,01 га для ведення особистого селянського господарства. Вказане підтверджується також довідкою Васловівської сільської ради №1393 від 09.11.2016 року (а.с. 26). Порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по введенню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12.05.85 № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25.05.90 №69. В п. 3.3.Вищого Спецiалiзованого Суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ в інформаційному листi вiд 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» сказано, що всi господарсько-побутові будiвлi та споруди у домоволодіннях, якi належать громадянам i були побудовані до Указу Президії Верховної Ради Української РСР вiд 22 січня 1979 року «Про боротьбу з самовільним будівництвом господарсько-побутових будівель», i під час технічної інвентаризації не були відображені в матеріалах інвентаризації як самовільні, не вiдносяться до категорії самовільних (самочинних). Також в даному листі зазначається, що записи у по-господарських книгах, при вирішенні питання про визнання права власності на житлові будинки i споруди у порядку спадкування, оцiнюються у сукупності з iншими доказами, таким як: рiшення про оформлення права власностi громадян на будинки, технiчним паспортом на будiвлi, документами про вiдведення в установленому порядку земельних дiлянок пiд забудову тощо. Частинами 3, 4 ст. 3 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за умов якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. З урахуванням зазначеного суд приходить до висновку, що спадкодавець [PERSON] набув право власності на спірний житловий будинок, проте його не оформив належним чином. Відповідно до другого абзацу пункту 3.1 розділу ІІІ Порядку затвердженого Наказом від 19.03.2013р. №95 Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. На даний час позивачем виготовлено технічний паспорт на житловий будинок (а.с. 11-14). Згідно зведеного акту (а.с.12 зворот) та довідки - характеристики Заставнівського РБТІ №220 від 01.09.2016 року (а.с.15) згаданий житловий будинок з господарськими спорудами та будівлями побудований у 1971 році, їх вартість становить 37630 (тридцять сім тисяч шістсот тридцять) гривень 00 копійок. Як вбачається з роз'яснень, викладених у п. 14 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 №5 рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (п. 5 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або законність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів, дають суду право зробити висновок, що позовні вимоги обґрунтовані і їх слід задовольнити з метою реалізації позивачем своїх законних прав, позивач добросовісно, безперервно та відкрито володіє на протязі 16 років спірним житловим будинком, а тому суд вважає, що остання набула права власності на це майно за правилами набувальної давності. На підставі викладеного та

Outcome: approved