Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-25 00:00:00

ОСББ «Миру-75Б», в інтересах якого діє голова правління [PERSON], звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за утримання будинку та обслуговування прибудинкової території. На обґрунтування вимог позивач посилається на те, що [PERSON] з 01 березня 2005 року є власником нежитлових приміщень № № 13, 14, 1а, 1б, літ. А-4-5/п площею 135,4 кв. м за адресою: пр. Миру, 75б, м. Маріуполь, Донецька область що підтверджується довідкою КП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 30 травня 2016 року. Відповідач користується будинком та прибудинковою територією, але не сплачує за послуги щодо утримання будинку та прибудинкової території, в результаті чого утворилася заборгованість у розмірі 3357,80 грн. [PERSON] не бажає укладати договір на надання житлово-комунальних послуг, але відсутність договору про надання житлово-комунальних послуг не може бути причиною для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Крім того, на боржника у цьому випадку покладається відповідальність, передбачена ч. 2 ст. 625 ЦК України. 07 серпня 2017 року позивач звернувся із претензією до [PERSON] щодо оплати послуг за утримання будинку та обслуговування прибудинкової території, запропонувавши укласти договір про участь в управлінні та обслуговуванні будинку, в п. 3 якого зазначені розмір внеску, порядок оплати послуг та ін. 04 та 05 вересня 2017 року відповідачу направлено дві претензії із зазначенням суми боргу та вимога погасити заборгованість. До теперішнього часу [PERSON] указана заборгованість не погашена. У звязку з чим, посилаючись на ст. ст. 509, 526, 625 ЦК України, ст. ст. 1, 3, 19, 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», позивач просив суд стягнути з [PERSON] заборгованість за оплату послуг щодо утримання будинку та обслуговування прибудинкової території за період з 01 грудня 2016 року по 01\~жовтня 2017 року у розмірі 3357,80 грн., пеню у розмірі 3 % річних від простроченої суми боргу 100,73\~грн., витрати на правову допомогу адвоката 1500 грн., судовий збір 640 грн. Відповідно до пункту 9 розділу ХІІІ Перехідних положень Цивільного процесуального кодексу України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Згідно з ч. 3 ст. 3 ЦПК України, в редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017\~року, провадження в цивільних справах здійснюються відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У звязку з цим справа підлягає розгляду в порядку, передбаченому Цивільним процесуальним кодексом України від 18 березня 2004 року, в редакції Закону № 2147-VIII від 03\~жовтня 2017 року. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 26 жовтня 2017\~року відкрито провадження у цивільній справі та призначено її до розгляду по суті на 23 листопада 2017 року о 10:00 год. (а. с. 35). 20 листопада 2017 року від відповідача до суду надійшли письмові заперечення, у яких зазначено, що належне їй приміщення використовується для здійснення підприємницької діяльності, про що вона вказувала у протоколі розбіжностей до договору від 01 грудня 2016 року, направленого нею [PERSON], а ОСББ «Миру 75Б» мало звернутися до суду з позовною заявою про спонукання укладення договору, а не з позовом про стягнення заборгованості за послуги, крім того заявлений спір підлягає розгляду у порядку господарського судочинства. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 18 грудня 2017 року відмовлено у задоволенні клопотання [PERSON] про закриття провадження у вказаній цивільній справі. 18 грудня 2017 року позивачем до суду надані звіти по рахунку, договори про надання послуг, акти прийому-передачі виконаних робіт, цивільно-правові договори на підтвердження надання ОСББ «Миру-75Б» послуг щодо утримання будинку та обслуговування прибудинкової території (а. с. 56-113). 26 грудня 2016 року від відповідача до суду надійшли письмові заперечення, у яких вона посилається на те, що приміщення № № 13, 14 за адресою: пр. Миру 75б, м. Маріуполь, є нежитловими, використовуються для підприємницької діяльності, тому вона не є споживачем послуг, про стягнення заборгованості за які порушується питання у позові. Відповідач зареєстрована за вказаною адресою, але фактично проживає за адресою: [INFO]. Вона як споживач має право на вибір виконавця послуг, надання послуг має підтверджуватися договором та актом виконаних послуг, а оплата здійснюватися на підставі указаних документів. Позивачем не надані докази на підтвердження того, що йому належить прибудинкова територія. У звязку з недоведеністю позову, просила у задоволенні такого відмовити та стягнути з позивача судові витрати на копіювання документів у розмірі 100 грн., послуг щодо надання юридичної допомоги 1500 грн., витрати на поштові відправлення 50 грн. (а. с. 119-122). У судовому засіданні голова ОСББ «Миру-75Б» [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні заперечувала проти позову, просила суд відмовити у його задоволенні. Судом у відповідності до положень ЦПК України, у редакції Закону № 2147-VIII від 03\~жовтня 2017\~року, учасникам справи розяснено зміст ст. ст. 3, 12, 13, 42, 49 цього Кодексу, наслідки вчинення та не вчинення процесуальних дій. У судовому засіданні представник позивача вказав, що саме представлені ним письмові докази підлягають дослідженню на підтвердження тих обставин, на які він посилається. Суд, вирішуючи питання, передбачені, ст. ст. 12, 264 ЦПК України, в редакції Закону №\~2147-VIII від 03 жовтня 2017 року, виходить з такого. Судом установлено, що рішенням Маріупольської міської ради від 28 вересня 2016 року № 7/11-744 «Про списання багатоквартирних будинків», зокрема, списано з балансу підприємств балансоутримувачів багатоквартирний будинок за адресою: пр.\~Миру 75б, м. Маріуполь, та передано ОСББ «Миру 75б» (а. с. 7-9). Відповідно до відповіді КП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» від 30 травня 2016 року № 232 нежитлові приміщення № № 13, 14, 1а, 1б, літ. А-4-5/п площею 135,4 кв. м за адресою: пр. Миру, 75б, м. Маріуполь, Донецька область, належать [PERSON] (а. с. 10-11). [PERSON] 21 січня 2014 року видана Ліцензія серія АЕ № 193939 на роздрібну торгівлю лікарськими засобами, місце провадження діяльності: пр. Леніна (Миру), 75б, м. Маріуполь (а. с. 55). Відповідно до Свідоцтва платника єдиного податку від 31 липня 2012 року серія А № 771674 [PERSON] є субєктом господарювання, вид господарської діяльності: роздрібна торгівля фармакологічними товарами, надання в оренду та експлуатацію фонду нерухомого майна, місце провадження господарської діяльності: пр. Леніна (Миру), 75б, м. Маріуполь. Фактичне надання позивачем послуг щодо утримання будинку та обслуговування прибудинкової території відповідачу підтверджується, зокрема, звітами по розрахункам, договором від 01 травня 2017 року про надання прибиральних послуг та дезінфекції, актами прийому-передачі виконаних робіт від 30 травня 2017 року, 06 червня 2017 року, 06 липня 2017 року, 10 липня 2017 року, 07 серпня 2017 року, 04 вересня 2017 року, 21 вересня 2017 року, 02 жовтня 2017 року, 19 жовтня 2017 року, 14 листопада 2017 року, договорами від 04 вересня 2017 року, 19 вересня 2017 року, 02 жовтня 2017 року про виконання робіт щодо утримання будинку (заміни вентеля на трубі опалення у підвалі та ін.), а також актами прийому-передачі виконаних робіт за указаними договорами (а. с. 56-113). Відповідно до тарифів, визначених ОСББ «Миру 75б» у протоколі № 4 від 25 грудня 2016 року, місячний кошторис на 1 кв. м з січня 2017 року становить 2,48 грн. 07 серпня 2017 року позивач звернувся із претензією до [PERSON] щодо оплати послуг за утримання будинку та обслуговування прибудинкової території та запропонував укласти договір про участь в управлінні та обслуговуванні будинку, копію якого долучив до вказаної претензії (а. с. 15). ОСББ «Миру-75Б» нараховувало щомісяця з грудня 2016 року по вересень 2017 року відповідачу плату за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території, однак остання не сплачувала кошти за вказані послуги, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 3357,80 грн. (а. с. 18). Вирішуючи заявлені вимоги, суд керується наступними нормами права. Відповідно до ст. 385 ЦК України власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку (будинках) для забезпечення експлуатації такого будинку (будинків), користування квартирами та нежитловими приміщеннями та управління, утримання і використання спільного майна багатоквартирного будинку (будинків) можуть створювати обєднання співвласників багатоквартирного будинку (будинків). Таке обєднання є юридичною особою, що створюється та діє відповідно до закону та статуту. Об'єднання власників квартир, житлових будинків є юридичною особою, яка створюється та діє відповідно до статуту та закону. За змістом ч. 2 ст. 382 ЦК України усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є, зокрема, права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. З огляду на імперативні норми матеріального права, необхідно дійти висновку, що земельна ділянка в силу закону належить власникам квартир, оскільки такі обєдналися, тому відповідно ОСББ правомірно її обслуговує, у звязку з чим доводи [PERSON] щодо не передачі землі судом не приймаються. Законом України «Про об'єднання співвласників багатоквартирного будинку» визначені правові та організаційні засади створення, функціонування, реорганізації та ліквідації об'єднань власників жилих та нежилих приміщень багатоквартирного будинку, захисту їхніх прав та виконання обов'язків щодо спільного утримання багатоквартирного будинку. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки, регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги». Відповідно до частини 1 статті 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» балансоутримувач будинку, споруди, житлового комплексу або комплексу будинків і споруд (далі - балансоутримувач) - власник або юридична особа, яка за договором з власником утримує на балансі відповідне майно, а також веде бухгалтерську, статистичну та іншу передбачену законодавством звітність, здійснює розрахунки коштів, необхідних для своєчасного проведення капітального і поточного ремонтів та утримання, а також забезпечує управління цим майном і несе відповідальність за його експлуатацію згідно з законом. Згідно зі ст. 13 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: 1) комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); 2) послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); 3) послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); 4) послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Права та обов'язки споживача житлово-комунальних послуг передбачені статтею 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», відповідно до якої споживач має право: 1) одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг; 2) одержувати в установленому законодавством порядку необхідну інформацію про перелік житлово-комунальних послуг, їх вартість, загальну вартість місячного платежу, структуру ціни/тарифу, норми споживання, порядок надання житлово-комунальних послуг, їх споживчі властивості тощо; 3) на відшкодування збитків, завданих його майну та/або приміщенню, шкоди, заподіяної його життю чи здоров'ю внаслідок неналежного надання або ненадання житлово-комунальних послуг; 4) на усунення протягом строку, встановленого договором або законодавством, виявлених недоліків у наданні житлово-комунальних послуг; 5) на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством; 6) на несплату вартості житлово-комунальних послуг за період тимчасової відсутності споживача та/або членів його сім'ї при відповідному документальному оформленні, а також за період фактичної відсутності житлово-комунальних послуг, визначених договором у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України; 7) отримувати від виконавця компенсацію в розмірі, визначеному договором, рішенням суду або законодавством, за перевищення нормативних термінів на проведення аварійно-відновлювальних робіт; 8) на перевірку кількості та якості житлово-комунальних послуг у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Споживач має право на укладення договору з виконавцем відповідних послуг на профілактику, повірку, а також заміну або ремонт санітарно-технічних приладів, пристроїв, обладнання та засобів обліку, що вийшли з ладу. Споживач зобов'язаний: 1) укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору; 2) своєчасно вживати заходів щодо усунення виявлених неполадок, пов'язаних з отриманням житлово-комунальних послуг, що виникли з власної вини; 3) забезпечувати цілісність засобів обліку комунальних послуг та не втручатися в їх роботу; 4) за власний рахунок ремонтувати та міняти санітарно-технічні прилади і пристрої, обладнання, що вийшли з ладу з його вини; 5) оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом; 6) дотримуватися правил пожежної і газової безпеки, санітарних норм; 7) допускати у приміщення, будинки і споруди представників виконавця/виробника в порядку, визначеному законом і договором, для ліквідації аварій, усунення неполадок санітарно-технічного та інженерного обладнання, його встановлення і заміни, проведення технічних і профілактичних оглядів та перевірки показників засобів обліку; 8) дотримуватися вимог житлового та містобудівного законодавства щодо здійснення ремонту чи реконструкції приміщень або їх частин, не допускати порушення законних прав та інтересів інших учасників відносин у сфері житлово-комунальних послуг; 9) своєчасно проводити підготовку жилого будинку, помешкання (в якому він проживає або яке належить йому на праві власності) та його технічного обладнання до експлуатації в осінньо-зимовий період; 10) у разі несвоєчасного здійснення платежів за житлово-комунальні послуги сплачувати пеню у встановлених законом чи договором розмірах. Частиною 1 статті 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» визначені права балансоутримувача, до яких, відноситься: здійснювати функції утримання на балансі переданого йому за договором з власником майна та управляти їм чи передавати за договором повністю або частково функції управління управителю; визначати порядок утримання, експлуатації та ремонту майна; укладати договори на надання житлово-комунальних послуг; приймати рішення щодо використання коштів на виконання капітального та поточного ремонтів; здійснювати господарську діяльність у порядку, визначеному законом; звертатися до суду про звернення стягнення на майно осіб, які відмовляються оплачувати рахунки за споживання житлово-комунальних послуг або відшкодовувати завдані збитки майну, що перебуває в нього на балансі. Позивач у цій справі є належним балансоутримувачем, що підтверджується рішенням Маріупольської міської ради від 28 вересня 2016 року № 7/11-744 «Про списання багатоквартирних будинків», а тому він має права, передбачені частиною першою статті 24 Закону України «Про житлово-комунальні послуги». Пунктом 1 частини 1 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» передбачене право споживача одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг, при цьому такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 цього Закону обов'язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов'язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Відсутність договору на надання житлово-комунальних послуг сама по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Докази звернення відповідача у встановленому законом порядку з претензіями щодо надання неякісних житлово-комунальних послуг у матеріалах справи відсутні. Крім того, відповідно до положень ст. 319 ЦК України власність зобовязує. Указане нежитлове приміщення належить [PERSON], а та обставина, що остання здає таке в оренду або використовує для здійснення підприємницької діяльності не має правового значення при вирішення питання щодо оплати за утримання будинку, в якому таке приміщення знаходиться, та прибудинкової території. З огляду на викладене, необхідно дійти висновку, що указані послуги надавалися позивачем відповідачу, остання за них не сплачує, при цьому у порядку, передбаченому ст. ст. 12, 83 ЦПК України, вона не спростувала факт їх надання, не представила фактів неналежного їх надання, тому суд вважає, що вимоги у цій частині обґрунтовані. Та обставина, що [PERSON] як власник нежитлового приміщення, у якому здійснює господарську діяльність, не потребує таких послуг, не може бути розцінена судом як підстава для звільнення її від сплати за них. При цьому судом не приймаються заперечення [PERSON] щодо тарифів на надання послуг, оскільки такі у порядку передбаченому процесуальним законом нею не спростовані (не надано доказів їх меншої вартості). Щодо позовної вимого про стягнення з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми, суд враховує наступне. Пунктом 10 частини 3 статті 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» встановлена відповідальність за несвоєчасне здійснення платежів за житлово-комунальні послуги у вигляді пені. Як вбачається з Преамбули Закону України «Про житлово-комунальні послуги», цей Закон визначає лише основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов'язки. Згідно з ч. 2 ст. 4 ЦК України основним актом цивільного законодавства України є Цивільний кодекс України. Актами цивільного законодавства є також інші закони України, які приймаються відповідно до Конституції України та цього Кодексу. Якщо суб'єкт права законодавчої ініціативи подав до Верховної Ради України проект закону, який регулює цивільні відносини інакше, ніж цей Кодекс, він зобов'язаний одночасно подати проект закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. Поданий законопроект розглядається Верховною Радою України одночасно з відповідним проектом закону про внесення змін до Цивільного кодексу України. З огляду на те, що в процесі прийняття спеціального закону Закону України «Про житлово-комунальні послуги» зміни до ЦК України Верховною Радою України не розглядалися та не приймалися, стосовно спірних правовідносин норми спеціального закону не можуть конкурувати з нормами основного акту цивільного законодавства. Разом із тим відповідно до загальних умов виконання зобов'язання, установлених статтею 526 ЦК України, зобов'язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору та вимогами ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Недотримання таких вимог призводить до порушення зобов'язань. Згідно із частиною першою статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. За змістом частини першої статті 901, частини першої статті 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов'язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а . замовник зобов'язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов'язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. Зобов'язання боржника сплатити певну грошову суму на користь кредитора відповідно до цивільно-правового договору або з інших підстав, визначених законом, є грошовим зобов'язанням. Таким чином, правовідношення, в якому замовник зобов'язаний оплатити надану послугу в грошах, а виконавець має право вимагати від замовника відповідної оплати, тобто в якому передбачено передачу грошей як предмета договору або сплату їх як ціни договору, є грошовим зобов'язанням. З огляду на викладене слід дійти висновку про те, що правовідносини, які склалися між сторонами, є грошовим зобов'язанням, в якому, серед інших прав і обов'язків сторін, на боржників покладено виключно певний цивільно-правовий обов'язок з оплати отриманих житлово-комунальних послуг, якому кореспондує право вимоги кредитора (частина перша статті 509 ЦК України) - вимагати сплату грошей за надані послуги. Таким чином, закріплена в пункті 10 частини третьої статті 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, установлених у частині другій статті 625 ЦК України. Інфляційне нарахування на суму боргу за порушення боржником грошового зобовязання, вираженого в національній валюті та трьох відсотків річних від простроченої суми полягає у відшкодуванні матеріальних витрат кредитора від знецінення грошових коштів у наслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, тому ці кошти нараховуються незалежно від сплати ним неустойки (пені) за невиконання або неналежне виконання зобовязання. Отже позовні вимоги у цій частині підлягають задоволенню, при цьому суд погоджується із розрахунком, наданим позивачем. Щодо питання про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1500 грн., суд виходить із наступного. Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, повязаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 3 статті 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у звязку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом пяти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Ні підтвердження судових витрат на професійну правничу допомогу позивачем до позовної заяви доданий договір про надання юридичних послуг у справі за позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за утримання будинку та обслуговування прибудинкової території, укладений 25 жовтня 2017 року головою ОСББ «Миру-75Б» [PERSON] та адвокатом [PERSON], свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю [PERSON] від 28 грудня 1993 року № 2, а також довідка, видана адвокатом [PERSON] 18 вересня 2017 року на підтвердження сплати [PERSON] 1500 грн. за надання юридичної допомоги. На підставі викладеного, враховуючи, що суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі, витрати на правову допомогу позивачем підтверджені, а також положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, відповідно до якого, у разі задоволення позову, інші судові витрати, повязані з розглядом справи, до яких відносяться і витрати на професійну правничу допомогу, покладаються на відповідача, з відповідача підлягає стягненню витрати на правову допомогу у заявленому позивачем розмірі. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України, суд стягує із відповідача на користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 640 грн.

Outcome: approved