Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, який в подальшому уточнила, (а.с. 2-4, 35-36) до відповідача [PERSON], в якому просить визнати частково недійсним Свідоцтво про право власності [NUMBER], видане 17 січня 2014 року Реєстраційною службою Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області на ім'я [PERSON] в частині 1/2 земельної ділянки площею 0,0612 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на [ADDRESS]. Крім того, просить визнати за нею право власності на 1/2 земельної ділянки площею 0,0612 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на [ADDRESS] та стягнути з відповідача понесені нею судові витрати в розмірі 3354,40 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що будинковолодіння [ADDRESS] належить на праві спільної часткової власності по 1/2 ідеальній частині їй та відповідачу [PERSON] Вказаний будинок належав її бабці [PERSON] на підставі Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п'яти включно, посвідченого Дрогобицькою державною нотаріальною конторою 29 жовтня 1957 року, реєстр № 8388, Акту прийомки будинку в експлуатацію від 29 грудня 1988 року, затвердженого рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської Ради народних депутатів Львівської області від 19 січня 1989 року № 18 «Про затвердження актів введення в експлуатацію індивідуальних житлових будинків і надання дозволу на користування проведеними добудовами до житлових будинків громадян міста» п. 6, зареєстрованих Дрогобицьким ДК МЕТІ ЕО за № 3649. [PERSON] померла [INFO]. Спадкоємцями за законом після її смерті були її дочка, мама позивачки [PERSON] (дівоче прізвище [PERSON]) та її син - відповідач по справі - [PERSON] Мати позивачки [PERSON] померла [INFO]. Вказує, що на день смерті мами [PERSON] та бабці [PERSON] проживала разом з ними, спадщину прийняла, так як фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, оскільки проживала разом із спадкодавцем на день його смерті. Однак, при оформленні спадщини в нотаріальному порядку відповідач [PERSON] не повідомив ні її, ні державного нотаріуса про наявність інших спадкоємців після смерті [PERSON] Звертає увагу суду на те, що земельна ділянка площею 0,0612 га для будівництва і обслуговування житлового будинку господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] відповідно до свідоцтва про право власності [NUMBER], виданого 17 січня 2014 року Реєстрації службою Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області, витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку від 06.03.2018 року НВ-4606611182018, кадастровий номер [NUMBER]. Спірна земельна ділянка належала спадкодавцю [PERSON] згідно Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п'яти включно, посвідченого Дрогобицькою державною нотаріальною конторою 29.10.1957 року, № 8388. В зв'язку з тим, що житловий будинок на [ADDRESS] належить їй та відповідачу на праві спільної часткової власності, а відтак у неї є право на безоплатну передачу у приватну власність земельної ділянки для обслуговування житлового будинку. Ухвалою судді від 15.03.2018 року провадження в зазначеній справі відкрито та призначено підготовче судове засідання на 13.04.2018 року. Крім того, направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача [PERSON], що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який судом отримано 04.04.2018 року. 13.04.2018 року в підготовчому судовому засіданні позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог, в зв'язку з чим підготовче судове засідання відкладено на 07.05.2018 року. 07.05.2018 року в канцелярію Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області надійшов відзив на позовну заяву, заява про застосування строку позовної давності в даній справі та докази направлення таких позивачу. 07.05.2018 року підготовче судове засідання відкладено для надання можливості позивачу ознайомитись з відзивом на позовну заяву на 18.05.2018 року. 18.05.2018 року в підготовче судове засідання надійшла заява від позивачки [PERSON] про відкладення розгляду у зв'язку з можливістю врегулювати даний спір шляхом укладення мирової угоди на 26.06.2018 року. 26.06.2018 року проведено підготовче судове засідання, справу призначено до судового розгляду по суті на 27.07.2018 року. 27.07.2018 року розгляд справи відкладено за клопотанням відповідача на 18.09.2018 року. 18.09.2018 року справа слухалась. В судовому засіданні оголошено перерву для надання можливості сторонам подати докази на 02.10.2018 року. 25.09.2018 року в канцелярію суду надійшло клопотання про долучення до матеріалів справи письмових доказів. 02.10.2018 року розгляд справи відкладено за клопотанням позивачки у зв'язку із неможливістю взяти участь в судовому засіданні її представника на 05.11.2018 року. Позивач та її представник - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених в позовній заяві. Додатково вказали, що відповідач при оформленні своїх спадкових прав приховав факт наявності іншого спадкоємця тобто її, в зв'язку з чим було порушено її законне право на частку у праві власності на спадкове майно, в т.ч. і на земельну ділянку. Вказують, що строк позовної давності ними не пропощено, оскільки про отримання відповідачем свідоцтва про право власності на спірну земельну ділянку вона дізналась під час розгляду Дрогобицьким міськрайонним судом цивільної справи за її позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом, яка розглядалась в 2015 році. Крім того, просять взяти до уваги норми ст. 30 ЗК України в редакції від 1999 року, якою встановлювалось, що при переході права власності на жилий будинок, господарські споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання земельна ділянка переходить у спільне користування власників цих об'єктів. Відповідач та його представник - адвокат [PERSON] позову не визнали з підстав, які виклали у відзиві на позовну заяву, заяві про застосування строку позовної давності. Крім того, звертають увагу суду на той факт, що відповідачем [PERSON] спірна земельна ділянка була отримана не в порядку спадкування, а в порядку безоплатної приватизації на підставі технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. Безпідставними вважають і посилання позивачки та її представника на ст. 30 ЗК України в редакції чинній станом на 1999 рік, позаяк покійній [PERSON] спірна земельна ділянка належала не на праві приватної власності, а була передана в безстрокове користування. Просять застосувати давність і відмовити в позові. Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань. Так, вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №115685955 позивачці [PERSON] на підставі рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.06.2015 року належить 1/2 частина житлового будинку, загальною площею 122,4 кв.м. на [ADDRESS]. Власником іншої 1/2 частини зазначено житлового будинку на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 16 липня 2004 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Дрогобицької нотаріальної контори Єдин Л.В., реєстр № 1-2105, спадкова справа 523/2003 являється відповідач [PERSON] На час відкриття спадщини як після смерті [PERSON] (1999 рік), так і [PERSON] (1995рік) діяв Цивільний Кодекс УРСР (в редакції 1963 року), який слід застосовувати до спірних правовідносин. Відповідно до ст. ст. 529 - 532 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємцями за законом є діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі), онуки і правнуки померлого (перша черга), а також брати і сестри, дід та бабка померлого (друга черга). До числа спадкоємців за законом належать непрацездатні особи, що перебували на утриманні померлого не менше одного року до його смерті. Відповідно до статті 549 ЦК УРСР (1963 року) спадкоємець визнається таким, що прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном або якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. А відтак, не підлягає доказуванню, оскільки встановлена рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.06.2018 року та обставина, що позивач [PERSON] вступила у володіння спадковим майном після смері [PERSON], а тому вважається такою, що прийняла спадщину. Згідно Договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, з числом кімнат від однієї до п'яти включно, посвідченого Дрогобицькою державною нотаріальною конторою 29.10.1957 року, № 8388 спірна земельна ділянка на [ADDRESS] належала спадкодавцю [PERSON], яка померла 21.08.1999 року. З рішення виконавчого комітету Дрогобицької міської ради депутатів трудящих №554/II від 05.10.1957 року вбачається, що спадкодавцю [PERSON] відведено земельну ділянку в [ADDRESS], площею 600 кв.м. під будівництво житлового будинку. Так, у відповідності до ст. 30 Земельного Кодексу України від 28.12.1990 в редакції, що діяв на час відкриття спадщини [PERSON] (1999 рік), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами переходить і право володіння або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. При переході права власності громадян на житловий будинок та по господарські будівлі і споруди до кількох власників, а також при переході права власності на частину будинку, в разі неможливості поділу земельної ділянки між власниками без шкоди для її раціонального використання, земельна ділянка переходить у спільне володіння або користування власників будинку споруд. Однак, згідно п. 1.2 витягу з рішення Дрогобицької міської ради від 28.11.2013 року за №1160 «Про затвердження технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі та передачу у власність, спільну сумісну власність» вбачається, що [PERSON] затверджено матеріали технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі та передано безоплатно у власність земельну ділянку на [ADDRESS], кадастровий [NUMBER], цільове призначення якої - будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею - 0,0612 га. Разом з тим, як вбачається з свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.01.2014 року, індексний [NUMBER], за відповідачем [PERSON] зареєстровано право приватної власності на земельну ділянку на [ADDRESS], кадастровий [NUMBER], цільове призначення якої - будівництво і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею - 0,0612 га. Як зазначено вище, згідно рішення Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 25.06.2015 року визнано частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 16 липня 2004 року, видане [PERSON] в частині 1/2 ід. Частини спадкового майна - житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці площею 600 кв.м. та визнано за [PERSON] право власності на 1/2 ід. частину житлового будинку з господарськими будівлями [ADDRESS], розташованого на земельній ділянці площею 600 к.в.м в порядку спадкування за законом після смерті бабці [PERSON], яка померла 21.08.1999 року. Отже, відповідно до ст. 30 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час відкриття спадщини після смерті [PERSON]), при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об'єктами до позивачки [PERSON] перейшло і право користування відповідною частиною присадибної земельної ділянки, тому свідоцтво про право власності [NUMBER], видане 17 січня 2014 року Реєстраційною службою Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області на ім'я [PERSON] про передачу одному співвласнику житлового будинку відповідачу [PERSON] у приватну власність всієї присадибної земельної ділянки з порушенням вимог закону та прав позивачки. Що стосується заяви відповідачів про відмову в позові у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Наявність поважних причин, які б перешкоджали своєчасному зверненню до суду за захистом своїх прав, повинен довести позивач. Так, у позові та у своїх поясненнях у судовому засіданні позивач посилається на те, що строк позовної давності нею не пропущений, оскільки про існування оскаржуваного свідоцтва вона дізналась лише в 2015 році під час розгляду Дрогобицьким міськрайонним судом цивільної справи за її позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом (рішення ухвалено 25.06.2015 року), до суду з даним позовом звернулась в березні 2018 року, тобто в межах строку позовної давності. Вирішуючи питання щодо застосування давності, суд враховує і практику Європейського Суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ільхан проти Туреччини» правило встановлення обмежень доступу до суду в зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи. Також, суд вважає, що в даному випадку правильним є застосування п. 137 Рішення ЄСПЛ у справі «Волков проти України», у якій суд зазначив, що: «Суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), n. 51, Reports 1996-IV)». При цьому суд ще раз окремо звертає увагу на те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинне тлумачитись на користь обох сторін у справі та у світлі преамбули конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, згідно з яким поновлення строку зі спливом значного періоду часу, можливе лише коли його пропуск зумовлений особливими й непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії», «Пономарьов проти України»), а його поновлення без встановлення наведених обставин є неможливим та таким, що порушить зазначений принцип. В даному випадку, враховуючи обставини зазначеної справи, інтереси обох сторін та принцип правової визначеності, суд надає віри доводам позивачки, що про існування оскаржуваного свідоцтва вона дізналась лише під час розгляду в 2015 році Дрогобицьким міськрайонним судом цивільної справи за її позовом про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом (рішення ухвалено 25.06.2015 року). Доказів протилежного відповідачем суду не надано. Отже, оскільки до суду з даним позовом звернулась в березні 2018 року, а відтак, на думку суду, строк позовної давності позивач не пропустила, а тому підстав для відмови в позові у зв'язку з пропуском строку позовної давності у суду немає. Що стосується доводів відповідача про необхідність відмови в позові в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно (земельну ділянку) у зв'язку з існуванням рішення Дрогобицької міської ради №1160 від 28.11.2013 року про передбачу безоплатно [PERSON] земельної ділянки у власність, яке позивач не оскаржує, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Рішення органу місцевого самоврядування у сфері земельних відносин, яке має ознаки ненормативного акта та вичерпує свою дію після його реалізації, може оспорюватися з точки зору законності, а вимоги про визнання рішення незаконним - розглядатися в порядку цивільного або господарського судочинства. Особа, законний інтерес або право якої порушено, може скористатися способом захисту, який прямо передбачено нормою матеріального права. На таку особу, позивача, з урахуванням принципу свободи розпорядження власними процесуальними правами, не можна покладати обов'язок об'єднання вимог про визнання протиправним і скасування рішення органу місцевого самоврядування та вимог про скасування правовстановлюючих документів на земельну ділянку, укладених (виданих) на підставі такого рішення. Така позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 30 травня 2018 року у справі № 923/466/17та від 19 червня 2018 року по справі № 916/1979/13. Таким чином, оскільки до позивачки перейшло право власності на 1/2 частину житлового будинку на [ADDRESS], а тому суд приходить до переконання про те, що свідоцтво про право власності [NUMBER], видане 17 січня 2014 року Реєстраційною службою Дрогобицького міськрайонного управління юстиції Львівської області на ім'я [PERSON] в частині 1/2 земельної ділянки площею 0,0612 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) на [ADDRESS] слід визнати частково недійсним. Вирішуючи позов в частині визнання за позивачкою права власності на земельну ділянку, суд виходить з того, що відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин. Будь-яких доказів щодо звернення позивачки до органу місцевого самоврядування з заявою про передачу їй безоплатно земельної ділянки, необхідної для обслуговування житлового будинку на [ADDRESS] або ж відмови у цьому позивач суду не надала, а відтак, на даний час право позивачки на отримання земельної ділянки безоплатно не порушено, а тому її вимога про визнання за нею права власності на таку земельну ділянку є передчасною і не може бути задоволена. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. Оскільки судом задоволено позовну вимогу позивачки про визнання частково недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно і за розгляд судом зазначеної вимоги позивачем сплачено в дохід держави 704,80 грн. судового збору (а.с. 1), а відтак зазначені судові витрати підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Разом з тим, оскільки судом відмовлено в задоволенні вимоги позивача про визнання за нею права власності на земельну ділянку і за таку позовну вимогу нею було сплачено 2649,60 грн. судового збору (а.с. 32), а тому підстав для стягнення зазначених судових витрат з відповідача на користь позивача у суду немає, а відтак в цій частині позовних вимог необхідно відмовити. Враховуючи вище наведене та

Outcome: approved