Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до територіальної громади в особі Криворізької міської Ради, третя особа: виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті ради, про визнання права власності в порядку спадкування за законом. В обґрунтування заявленого позову, позивачем зазначено, що [INFO] померла його мати - [PERSON] , після її смерті відкрилася спадщина у вигляді 26/100 частин жилого будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] , що належить померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] видане 12.06.2001 року управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів. Позивач звернувся до нотаріуса з заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину за законом, однак нотаріусом у видачі свідоцтва було відмовлено, у зв`язку з тим, що спадковим майном є частка житлового будинку господарчими побудовами, а не квартира, адже інформація про присвоєння поштової адреси квартирі [ADDRESS] відсутня. Позивач звернувся з позовом до суду, в якому просив суд визнати за ним право власності на 26/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . В судове засідання позивач та її представник не з`явились. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи в їх відсутності, при цьому наполягав на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. В судове засідання представник відповідача не з`явився, подав до суду заяву в якій просить суд розглянути справу без участі відповідача, представництво інтересів у справах даної категорії здійснюється представниками відповідних виконкомів районних у місті рад. Представник третьої особи по справі - виконавчого комітету Центрально-Міської районної у місті ради, в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи є письмова заява про розгляд справи за їх відсутності, покладаються на розсуд суду та просять винести законне рішення згідно чинного законодавства. Ухвалою суду від 16.02.2021 року відкрито провадження по вказаній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 10.02.2021 року підготовче провадження по справі було закрите та призначено справу до судового розгляду по суті. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. За правилами ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] (а.с. 5). Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 26/100 частин жилого будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] . Спадкове майно належало померлій [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] , видане 12.06.2001 р. управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів (а.с. 9). Після смерті [PERSON] до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини звернувся тільки її син - позивач [PERSON] . Позивач як син померлої є спадкоємцем першої черги за законом. На час смерті матері, позивач був зареєстрований та постійно мешкав разом з нею за адресою [ADDRESS] ., що доводиться наявною в матеріалах справи довідкою виданою Головою квартального комітету 23.05.2020 р. та матеріалами спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] (а.с. 10). Як вбачається із доказів долучених до позовної заяви, 10 липня 2020 р. позивач звернувся до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Проте, нотаріусом Першої Криворізької державної нотаріальної контори Дніпропетровської області Шабліян Є.М. було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії. Як на підставу для відмови у вчиненні нотаріальної дії нотаріус посилається на той факт, що спадковим майном є частка житлового будинку з господарчими побудовами, а не квартира, адже інформація про присвоєння поштової адреси квартирі [ADDRESS] відсутня (а.с. 11). Відповідно до наданої позивачем довідки КП ДОР "Криворізьке бюро технічної інвентаризації", 26/100 часток житлового будинку, що розташований за адресою [ADDRESS] належало на праві спільної сумісної власності [PERSON] , [PERSON] . Згідно технічного паспорту від 28.05.2020 р. виготовленого ФО-П [PERSON] на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами розташований за адресою: [ADDRESS] , належна померлій частка 26/100 будинку складається з двох житлових кімнат площею 8,9 м2 і 14,6 м2 та коридору площею 10,5 м2 і не є окремою квартирою (а.с. 12). Таким чином має місце некоректне зазначення в свідоцтві про право власності на житло № [NUMBER] від 12.06.2001 р. адреси житлового будинку, а саме помилкове зазначення в свідоцтві номера квартири (№2), адже вказаний житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами не містить квартир. Позивач зазначає в позові, що вказана обставина призводить до неможливості оформлення позивачем спадщини в нотаріальній конторі та отримання свідоцтва про право на спадщину на 26/100 частки житлового будинку з господарськими будівлями після смерті матері [PERSON] . Позивач позбавлений можливості іншим, ніж в судовому порядку, шляхом захистити своє право. Згідно п.23 Постанови Пленуму від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», наявність умов для одержання у нотаріуса свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. З такими вимогами особа може звернутися до суду лише у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину. Таким чином, позивачем не оскаржується відмова нотаріуса у видачі свідоцтва про прийняття спадщини, проте постанова нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії є істотною перешкодою у оформленні спадкових прав в нотаріальному порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Положеннями ст. 1216 Цивільного кодексу України визначено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 Цивільного кодексу України передбачено, що до складу спадщини входить усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно із ст. 1223 Цивільного кодексу України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності з ст. 1261 Цивільного кодексу України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За приписами ч. 3 ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 Цивільного кодексу України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Враховуючи викладене вище, оскільки позивач [PERSON] є єдиним спадкоємцем після смерті його матері [PERSON] , допущена управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради народних депутатів помилка в частині визначення номера квартири, під час видачі свідоцтва про право власності на житло [NUMBER] від 12.06.2001 р., унеможливлює отримання позивачем свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті його матері, а тому його порушене право підлягає захисту в судовому порядку шляхом визнання права власності на 26/100 частин житлового будинку з господарськими будівлями, що розташовані за адресою [ADDRESS] .

Outcome: approved