Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-14 00:00:00

Позивач-відповідач [PERSON], яка діє в тому числі і в інтересах малолітніх дітей [PERSON], [PERSON] звернулася до суду з позовом, і свої вимоги обґрунтовує тим, що відповідно до розпорядження №6 в червні 2004 року вона була направлена в розпорядження ПТЛ-16 м.Суми для роботи на посаді майстра виробничого навчання зі строком прибуття до 01.09.2004 року. 31.08.2004 року наказом №54 вк від 31.08.2004 року по Сумському професійному ліцею її прийнято на посаду майстра виробничого навчання. 18.01.2005 року на ім'я директора Сумського професійного ліцею подано заяву, в якій вона, як робітник - майстер виробничого навчання, просить надати кімнату у гуртожитку. 18.01.2005 року Сумським професійним ліцеєм видано ордер №2 на право проживання в гуртожитку СПЛ, кімната [NUMBER] за адресою [ADDRESS]. 18.06.2007 року на ім'я директора Сумського професійного ліцею подано заяву, в якій вона як робітник - майстер виробничого навчання, просить надати дозвіл на проживання в гуртожитку разом з сім'єю. 18.06.2007 року Сумським професійним ліцеєм, в особі директора, видано ордер №33 на право проживання в гуртожитку СПЛ, кімната [NUMBER] за адресою [ADDRESS]. Зазначене дає підстави стверджувати, що вона була направлена та працевлаштована на роботу до відповідача за первісним позовом, як молодий спеціаліст. Разом з нею у житловій кімнаті [NUMBER], що розташована за адресою [ADDRESS] зареєстровані та проживали її малолітні діти донька [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. З вересня 2016 року адміністрацією Державного навчального закладу «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» в особі виконуючого обов'язки директора закладу - [PERSON] їй та її малолітнім дітям протиправно чиняться перешкоди в користуванні житловою площею в гуртожитку. Перешкоди полягають у тому, що відповідно до розпорядження №29 від 07.09.2016 року за підписом в.о. директора [PERSON], черговим по гуртожитку заборонено пропускати її до житлової кімнати. Її та її малолітніх дітей без будь-яких попереджень, протягом вересня, жовтня та листопада 2016 року й на даний час не допускають до місця проживання житлової кімнати гуртожитку. У кімнаті залишились її особисті речі та її малолітніх дітей, які взимку мали залишитись без теплих та інших особистих речей. Власного житла вона та її малолітні діти не мають. Вона на даний час не працює, так як знаходиться у відпустці по пологах, а тому кошти, щоб винаймати квартиру у неї відсутні. Відповідно до ч.4 ст.9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст.125 ЖК Української РСР без надання іншого житлового приміщення у випадках, зазначених у ст.124 цього Кодексу, не може бути виселено, зокрема, одиноких осіб з неповнолітніми дітьми, які проживають разом з ними. У листах Міністерства праці та соціальної політики України від 14 квітня 2008 року №235/0/15-08/13, від 19 травня 2009 року №5565/0/14-09/13, від 26 липня 2010 року № 2650/0/10-10/13 роз'яснено, що до статусу одинокої матері відноситься зокрема, жінка, яка виховує дитину без батька (у тому числі й розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка одружилася не з батьком дитини, але її дитина новим чоловіком не усиновлена. Участь батька або інших осіб в утриманні дитини не позбавляє матері статусу одинокої). Просить суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в користуванні житловою площею в гуртожитку та зобов'язати виконуючу обов'язки директора [PERSON] та будь-яких інших посадових осіб Державного навчального закладу «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» не перешкоджати [PERSON], [INFO] та її малолітнім дітям [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], в користуванні кімнатою [NUMBER] по [ADDRESS]. Відповідач-позивач Державний навчальний заклад «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» звернувся до суду з зустрічним позовом (а.с.88-89), який обґрунтовує тим, що ДНЗ «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» є балансоутримувачем державної власності - нерухомого майна, зокрема гуртожитку для учнів навчального закладу, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 31.08.2004 року наказом №54вк на підставі заяви [PERSON] ([PERSON].) її було прийнято на посаду майстра виробничого навчання навчального закладу. В січні 2005 року [PERSON].([PERSON].) було надано кімнату в гуртожитку [NUMBER], видано ордер та укладено договір майнового найму від 18 січня 2005 року. 18 червня 2007 року [PERSON] було видано ордер №33 на право проживання в кімнаті [NUMBER] та укладено договір майнового найму до 01 червня 2008 року. 01 березня 2011 року [PERSON] звільнилась з посади майстра виробничого навчання за власним бажанням, але залишилась проживати в гуртожитку. На початку 2016 року відповідачка разом із дітьми фактично припинила користування кімнатою в гуртожитку, але кімнату не звільнила. Враховуючи цільове призначення гуртожитку та підстави заселення (у зв'язку з прийняттям на роботу) на даний час відповідачка не має законних підстав користуватися наданою їй кімнатою. Просять суд виселити [PERSON], неповнолітніх [PERSON], [PERSON] з кімнати [NUMBER] гуртожитку для учнів навчального закладу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], без надання іншого жилого приміщення. В судовому засіданні представник позивача-відповідача [PERSON] вимоги підтримав з зазначених підстав і не визнав вимоги за зустрічним позовом. Також просив врахувати суд, що ДНЗ «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» пропустило строк позовної давності, подав відповідну заяву про застосування строку позовної давності. Приймаючи участь в розгляді справи [PERSON] додатково пояснила, що вона заселилася в гуртожиток у зв'язку з роботою згідно ордеру. Спочатку займала кімнату [NUMBER], згодом разом з родиною переселилася в кімнату [NUMBER]. Вона звільнилася з роботи в 2011 році за власним бажанням, продовжувала проживати в кімнаті разом з сім'єю. В 2015 році вона зробила в кімнаті ремонт, поміняла вікно. На початку 2016 року в лютому-березні 2016 року вона переїхала до свого чоловіка [PERSON], вони бажали пожити разом сім'єю кілька місяців не в гуртожитку. Потім їй стало відомо, що її не пускають до гуртожитку. Вона та її діти не мають іншого житла. Вона вимушена проживати в квартирі, яку їй надають друзі в користування. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Сумської міської ради надала висновок, що у [PERSON] відсутні законні підстави винаймати кімнату [NUMBER] в гуртожитку (а.с.134). В судовому засіданні представник ДНЗ «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» підтримала вимоги про виселення [PERSON] і не визнала вимоги [PERSON] , подала заяву про поновлення строку позовної давності. Свідок [PERSON]. - в.о. директора училища пояснила, що позивач прийшла працювати в училище майстром виробничого навчання. [PERSON] була надана кімната на п'ятому поверсі, до 2008 року [PERSON] укладала договори на проживання. В 2011 році [PERSON] звільнилася за власним бажанням. Звільненню [PERSON] з роботи передувало те, що вона стала проживати з одним з учнів училища - [PERSON]. В 2015 -2016 роках вона пропонувала [PERSON] укласти договір, але остання відмовилася. З липня 2015 року і протягом 2016 року [PERSON] не проживала в гуртожитку. Вона надала усне, а потім письмове розпорядження не пускати [PERSON] до гуртожитку. Їй не було відомо про проведення [PERSON] ремонту в кімнаті. Гуртожиток по [ADDRESS] є учнівським гуртожитком. В цьому гуртожитку проживає 27 сімей, із них 6 сімей не має відношення до навчального закладу. Свідок [PERSON] - заступник директора з навчально-виховної роботи училища, пояснила, що [PERSON] з осені 2015 року і в 2016 році не проживала в гуртожитку. Кімната, де проживала [PERSON], розташована на п'ятому поверсі, де живуть учні училища. Дозвіл на проведення ремонту [PERSON] не надавали. На цьому ж поверсі також займають дві інші кімнати - працівник училища і особа, яка не працює в училищі. Свідок [PERSON] - в.о. заступник директора з навчально-виробничої роботи училища, пояснила, що [PERSON] з дітьми проживала на 5-му поверсі. До 2008 року кожного року [PERSON] підписувала договір про проживання в гуртожитку. В 2009 році [PERSON] не підписала договір. На 5-му поверсі проживають учні училища (хлопці), а вісім кімнат на поверсі займають сімейні. Свідок [PERSON] - колишній чоловік [PERSON] пояснив, що він проживав разом з [PERSON] та дітьми в кімнаті [NUMBER]. Після розлученні в 2014 році він виїхав з гуртожитку. В гуртожитку залишилася проживати [PERSON] з дітьми. Після розлучення він не приймає участі у вихованні дітей щодня. З сином у нього стосунки напружені. Інколи він перебуває у відрядженні місяцями. Він бачить дітей на місяць 1-2 рази, сплачує аліменти на утримання дітей. Свідок [PERSON] - колишній директор училища, пояснив, що він приймав [PERSON] на роботу. [PERSON] стала проживати з учнем училища [PERSON], який був сиротою, тому їй було запропоновано звільнитися з роботи. [PERSON] обіцяла виселитися з гуртожитку. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, позивача-відповідача [PERSON], показання свідків, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, а зустрічний позов ДНЗ «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» задоволенню не підлягає з таких підстав: Судом встановлено, що позивач [PERSON] (дівоче прізвище позивача «Ковальова») після закінчення 01.07.2004 року індустріально-педагогічного технікуму Конотопського інституту СумДУ була направлена в розпорядження ПТЛ-16 м.Суми (одна з попередніх назв відповідача Сумського міжрегіонального вищого професійного училища). З трудової книжки позивача [PERSON] вбачається, що з 31.08.2004 року вона була прийнята на посаду майстра виробничого навчання Сумського професійного ліцею (а.с.75). На балансі ДНЗ «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» перебуває гуртожиток для учнів навчальних закладів по [ADDRESS] (а.с.37-38). Згідно з ст..127 ЖК України для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. В січні 2005 року [PERSON] (попереднє прізвище «[PERSON]») було надано кімнату [NUMBER] в гуртожитку по [ADDRESS], оскільки позивач працювала в навчальному закладі і не мала власного житла. Саме з роботою позивача в училищі відповідач пов'язує надання [PERSON] кімнати в гуртожитку, що вбачається з зустрічного позову Сумського міжрегіонального вищого професійного училища. На право проживання в гуртожитку [PERSON] видавався ордер (а.с.27, 30, 33, 46), але всупереч вимогам законодавства в ордері зазначався термін його дії - один рік. [PERSON] разом з двома малолітніми дітьми від першого шлюбу - [PERSON], 2005 року народження та [PERSON], 2006 року народження проживали в кімнаті [NUMBER] і зареєстровані в гуртожитку по [ADDRESS] (а.с.5-7). В кімнаті [PERSON] поміняла вікно на пластикове, зробила ремонт, в цій кімнаті знаходяться меблі та речі, належні [PERSON] та її сім'ї, що вбачається з фотокарток (а.с.78-81). З [PERSON] укладалися договори майнового найму на кожен рік, починаючи з січня 2005 року, хоча законодавство на той час не вимагало укладання таких договорів. Останній такий договір був укладений на один рік в червні 2007 року (а.с.29, 32, 35). Незважаючи на закінчення строку договору майнового найму в червні 2008 року, [PERSON] з родиною продовжувала проживати в кімнаті [NUMBER] гуртожитку, як особа, яка працює в навчальному закладі. Як вбачається з пояснень свідків [PERSON], [PERSON] питання щодо звільнення [PERSON] з роботи постало в 2011 році, коли [PERSON] стала проживати з одним з учнів цього навчального закладу і було запропоновано [PERSON] звільнитися з роботи. 01.03.2011 року [PERSON] була звільнена з роботи за власним бажанням (а.с. 44). Право проживання [PERSON] з родиною в гуртожитку на час роботи в навчальному закладі, і після звільнення [PERSON] з роботи не заперечувалося Сумським міжрегіональним вищим професійним училищем. В гуртожитку проживають не лише учні, а й працівники навчального закладу та інші особи, які не працюють в навчальному закладі, що підтверджено показаннями свідків [PERSON], [PERSON] , [PERSON] Але 07.09.2016 року було видано письмове розпорядження в.о. директора училища [PERSON] про заборону пропуску на територію учнівського гуртожитку [PERSON] (це попереднє прізвище позивача) у зв'язку з відсутністю документів, які дають право на проживання в учнівському гуртожитку (а.с.9). Статтею 130 ЖК України в редакції Закону України від 05.04.2017 року та нормами Примірного положення про гуртожитки, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України №84 від 27.04.2015 року передбачено вселення до гуртожитку на підставі ордеру та договору. Положенням про учнівський гуртожиток ДНЗ «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» 2016 року передбачено проживання працівників навчального закладу та інших осіб в гуртожитку на підставі договору (а.с.102-107). Відсутні письмові належні докази, що [PERSON] в 2015-2016 роках пропонувалося оформити договір у зв'язку зі змінами в законодавстві, що відбулися. Згідно з ст.132 ЖК України сезонні, тимчасові працівники і особи, що працювали за строковим трудовим договором, які припинили роботу, а також особи, що вчились у навчальних закладах і вибули з них, підлягають виселенню без надання іншого жилого приміщення з гуртожитку, який їм було надано у зв'язку з роботою чи навчанням. Інших працівників підприємств, установ, організацій, які поселилися в гуртожитку у зв'язку з роботою, може бути виселено без надання іншого жилого приміщення в разі звільнення за власним бажанням без поважних причин, за порушення трудової дисципліни або вчинення злочину. Осіб, які припинили роботу з інших підстав, ніж ті, що зазначені в частині другій цієї статті, а також осіб, перелічених у статті 125 цього Кодексу, може бути виселено лише з наданням їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ст..125 ЖК України без надання іншого жилого приміщення не може бути виселено одиноких осіб з неповнолітніми дітьми. Служба у справах дітей Сумської міської ради надала висновок, що у [PERSON] відсутні законні підстави винаймати кімнату [NUMBER] в гуртожитку, вона не є одинокою матір'ю (а.с.134). На даний час [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], [INFO] у них народилася донька [PERSON]. В той же час [PERSON] має двох малолітніх дітей від першого шлюбу, шлюб з першим чоловіком [PERSON] розірваний, останній сплачує аліменти на утримання двох дітей згідно з рішенням суду (а.с.76-77). Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» до одиноких матерів відносяться жінка, яка не перебуває у шлюбі і у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька дитини зроблено за вказівкою матері, вдова, інша жінка, яка виховує і утримує дитину сама. У листах Міністерства праці та соціальної політики України від 14.04.2008 року №235/0/15-08/13, від 19.05.2009 року №5565/0/14-09/13, від 26.07.2010 року №2650/0/10-10/13 роз'яснено, що до статусу одинокої матері відноситься жінка, яка не перебуває у шлюбі та у свідоцтві про народження дитини якої відсутній запис про батька дитини або запис про батька дитини зроблено у встановленому порядку за вказівкою матері; вдова; жінка, яка виховує дитину без батька (в тому числі й розлучена жінка, яка виховує дитину без батька, незважаючи на факт отримання аліментів, і жінка, яка одружилася не з батьком дитини, але її дитина новим чоловіком не усиновлена. Участь батька або інших осіб в утриманні дитини не позбавляє матері статус одинокої). Колишній чоловік [PERSON] [PERSON] має іншу сім'ю, з дітьми [PERSON] та [PERSON] не проживає. Свідок [PERSON] підтвердив, що він не приймає участі у вихованні дітей щоденно, бачить їх один-два рази на місяць. Отже, [PERSON] виховує двох малолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] одна. Таким чином, на [PERSON] розповсюджуються гарантії, передбачені ст.ст.125, 132 ЖК України щодо заборони виселення з гуртожитку одиноких осіб з неповнолітніми дітьми. За [PERSON] та її чоловіком [PERSON] (колишній учень училища) житло на праві власності не зареєстровано, що підтверджується інформаційною довідкою з реєстру речових прав на нерухоме майно. [PERSON] не має іншого житла, яким вона має право користуватися відповідно до закону. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Кривіцька та Кривіцький проти України" (№ 8863/06) 2 грудня 2010 року, установив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло, останні були позбавлені процесуальних гарантій. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, Суд надає особливої ваги процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співрозмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Міжнародною судовою установою встановлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. ДНЗ «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» вимоги щодо виселення [PERSON] обґрунтовує цільовим призначенням гуртожитку та підставами заселення [PERSON] (у зв'язку з роботою), тому доводи представника училища, що з початку 2016 року [PERSON] припинила користуватися кімнатою в гуртожитку, судом не приймаються до уваги. В цій частині відхиляються і показання свідків [PERSON], [PERSON] З підстав втрати [PERSON] права користування кімнатою в гуртожитку зустрічний позов не заявлявся. Розпорядження в.о. директора училища про заборону [PERSON] користуватися кімнатою пов'язано з тим, що з [PERSON] не укладений договір на проживання. Отже, на підставі досліджених доказів, суд дійшов висновку, що відсутні законні та обґрунтовані підстави для виселення [PERSON] з малолітніми дітьми з гуртожитку, враховуючи доводи [PERSON], оскільки втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Суд вважає необхідним усунути перешкоди в користуванні житловою площею в гуртожитку та зобов'язати в.о. директора Державного навчального закладу «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» [PERSON] та інших службових осіб Державного навчального закладу «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» не перешкоджати [PERSON] та її малолітнім дітям [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], в користуванні кімнатою [NUMBER] в гуртожитку по [ADDRESS], і в задоволенні зустрічного позову Державного навчального закладу «Сумське міжрегіональне вище професійне училище» до [PERSON] про виселення її та малолітніх дітей з гуртожитку, відмовити за необґрунтованістю.

Outcome: approved