Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-29 00:00:00

Описова частина Короткий зміст позовних вимог 21.12.2019 до Шполянського районного суду Черкаської області надійшла позовна заява, в якій просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] . Свій позов позивач мотивує тим, що [PERSON] була дружиною позивача, з якою він розлучився 27.09.2018 року. Відповідач з 17.08.2016 року була зареєстрована в будинковолодінні, що розташоване в [ADDRESS] , що підтверджується домовою книгою. Відповідач з червня 2015 року по даний час без поважних причин не проживає за даною адресою реєстрації, змінив місце свого проживання, де проживає на даний час, позивачу не відомо. Відповідач створює перешкоди для позивача у реалізації права власності на будинок, оскільки позивач не може оформити житлову субсидію і не може надати довідку про доходи відповідача до органів соціального забезпечення. У суд позивач не з`явився, надав письмову заяву в якій підтримав позов та просив його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, справу просив розглянути без його участі. Відповідач у суд не з`явився, про час, дату та місце розгляду був належним чином повідомлений. Ухвалою судді Шполянського районного суду Черкаської області від 26.12.2019 відкрито провадження у справі. Ухвалою Шполянського районного суду Черкаської області від 30.03.2020 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Згідно з ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідач був належно повідомлений про розгляд справи, що підтверджується повідомленням по справі, однак, відзив до суду на позов, не надав, про причини неподання суду відзиву не повідомив, зустрічного позову не пред`являв, а тому враховуючи ч.8 ст.178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Заходи забезпечення позову судом не вживалися. Мотивувальна частина Фактичні обставини, встановлені судом. Заслухавши пояснення та доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступне. Згідно рішення Шполянського районного суду Черкаської області від 27.08.2018 справа № 710/517/18 позов задоволено повністю, розірвано шлюб між подружжям [PERSON] та [PERSON] , який був зареєстрований 26.08.1995 року Шполянським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, актовий запис № 110. (а.с.9-11). Згідно підтвердження голови вуличного комітету вул. Шевченка, [PERSON] , підпис якої стверджено секретарем Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади 09.12.2019, за адресою: [ADDRESS], проживають [PERSON] 1971 року народження, та [PERSON] 2003 року народження. (а.с.12). Згідно підтвердження депутата міської ради Тищенко Марії Дмитрівни, колишня дружина [PERSON] , [PERSON] є зареєстрованою в будинку по [ADDRESS] , але з червня місяця 2018 року там не проживає. (а.с.13). Згідно довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб виданої виконавчим комітетом Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади від 03.12.19 №8694 за адресою: [ADDRESS] до складу зареєстрованих осіб входять: [PERSON] , [INFO] - син, [PERSON] , [INFO] - власник, [PERSON] [INFO] , колишня дружина. (а.с.14). Відповідно до будинкової книги № [NUMBER] для прописки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] , [PERSON] , [INFO] , зареєстрована з 17.08.16 року. (а.с.15-17). Згідно договору дарування житлового будинку від 17.09.2004 року посвідченого Курінним А.В., приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Черкаської області, зареєстровано в реєстрі за №1697, [PERSON] (дарувальник) подарувала, а [PERSON] (обдарований) прийняла в дар житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований по [ADDRESS] , позначений в поетажному плані під літерою «А». (а.с.19). Відповідно до витягу про реєстрацію в державному реєстрі правочинів № 118980 від 17.09.2004 виданого приватним нотаріусом Курінним А.В., Шполянський районний, до Державного реєстру правочинів внесено реєстраційний запис, параметрами якого є: реєстрація правочину, договір дарування, від 17.09.2004, номер у реєстрі нотаріальних дій - 1697. Реєстраційний номер об`єкту в РПВП: 4611967, будинок, за адресою: [ADDRESS] . Дарувальник [PERSON] , обдарований [PERSON] . (а.с.20). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно виданого Шполянським виробничим підрозділом Черкаського обласного об`єднаного бюро технічної інвентаризації, від 28.09.2004 № 4870557, [PERSON] є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , номер запису: 2949 в книзі 15, дата прийняття рішення про реєстрацію права власності: 17.09.2004, реєстраційний номер :4870557, підстава виникнення права власності - договір дарування, №1697 від 17.09.2004, видавник - Курінний А.В., приватний нотаріус. (а.с.21). Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права. Звертаючись до суду з позовом, позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме: будинком [ADDRESS] , обґрунтовуючи свої вимоги порушенням права вільно користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Як на правову підставу позову посилалася на статтю 405 ЦК України, ст. 71 Житлового кодексу України та вказувала, що відповідач більше одного року, а саме з червня 2018 року не користується ним, у будинку не проживає, де проживає на даний час невідомо. Крім того відповідач створює перешкоди у реалізації позивачу права власності на будинок, оскільки останній не може оформити житлову субсидію і не може надати довідку про доходи відповідача. Згідно з ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст. 41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно абз.2,3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до п.39. Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з ч.4 ст.9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною 1 ст.71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно з ст.72 ЖК УРСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно до ч.ч.2, 3 ст.64 ЖК УРСР, до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У відповідності до ч.ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч.ч. 1, 2 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд звертає увагу позивача, що Житлового кодексу України не існує в природі, натомість є Житловий кодекс Української РСР від 30.06.1983 року. У відповідності до Постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року № 1545-XII «Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР», до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції (888-09) і законам України. Згідно ст. 163 ЖК УРСР, у разі тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Тимчасова відсутність наймача та членів його сім`ї не звільняє їх від виконання обов`язків за договором найму жилого приміщення. Верховний Суд у своєму рішенні від 23.07.2018 року, справа № 754/15850/15-ц зазначив, що факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК Української РСР). Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч.1 ст. 71 ЖК УРСР, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до ст. 72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Такого висновку дійшов Верховний Суд у справі №638/13030/13 від 25.07.2018 року, предметом розгляду якої було питання про усунення перешкод у користування житловим приміщенням, виселення. Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі і судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Така ж норма закріплена і в абз.2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи, здійснюється на підставі в тому числі, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Верховний суд України у справі від 16.11.2016 № 6-709цс16, предметом розгляду якої було (визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації), дійшов висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою, такий висновок міститься у рішенні Верховного суду України від 01.03.2016 у справі №825/1335/13-а. Судом встановлено, що позивачу належить на праві власності житловий будинок за адресою [ADDRESS] , що підтверджено договором дарування житлового будинку від 17.09.2004 посвідченого приватним нотаріусом Шполянського районного нотаріального округу Черкаської області Курінним А.В., зареєстрованого в реєстрі за номером №1697 (а.с.19). Відповідач, є колишньою дружиною позивача, що підтверджується рішенням Шполянського районного суду Черкаської області від 27.08.2018 справа № 710/517/18.(а.с.9-11). Відповідач з 17.08.2016 зареєстрований у житловому будинку позивача, та залишається зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] . За місцем реєстрації відповідач відсутній без поважних причин починаючи з червня 2018 року, тобто понад 1 рік, що підтверджується: будинковою книгою, підтвердженням голови вуличного комітету, довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб та підтвердженням депутата міської ради. (а.с.12-17). Відповідач, завдає незручності для позивача, що пов`язані із неможливістю отримати субсидію. Згідно ч.4 ст. 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. В даному випадку підлягає до застосування саме норма ч.2 ст.405 ЦК України, оскільки відповідач з червня 2018 року житловим будинком не користується, що свідчить про втрату його права на користування цим житлом, а у відповідності до ч.2 ст.405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Доказів про існування між сторонами будь - яких інших домовленостей, щодо права користування житловим будинком за адресою: [ADDRESS] , суду надано не було. Так само не надано доказів користування житловим будинком відповідачем після розірвання шлюбу, тобто після припинення сімейних відносин. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд у справі № 454/2025/15-ц від 03.04.2019 № 487/3878/17. Згідно до ч.ч.5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Висновки за результатами розгляду позову: Враховуючи те, що всі докази, що містяться у справі підтверджують факт відсутності відповідача, без поважних причин, понад один рік, за зареєстрованою адресою: [ADDRESS] , суд приходить до висновку, що відповідач порушує права позивача як власника будинку, що проявляється у неможливості оформити житлову субсидію. Суд вважає, що відповідач втратив право користування жилим приміщенням за даною адресою. При цьому суд застосовує норми ч.2 ст. 405 ЦК України. Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання немає. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задовольняється, суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 768,40 грн. На підставі ст.ст.41, 47, 55 Конституції України, ст.ст.16, 321, 389, 391, 405 ЦК України, ч.4 ст.9, ст.ст. 64, 150, 156, 163 ЖК УРСР ст. ст.3,7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»,

Outcome: approved