Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася 11.06.2014 року до Оржицького районного суду Полтавської області з позовом до Новооржицької селищної ради Оржицького району Полтавської області, комунального підприємства «Новооржицьке Благо» про зобов'язання виплатити заробітну плату, витрат на відрядження, розрахункових коштів, вихідної допомоги та компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати . Відповідно до змісту позову вказано, що розпорядженням №7 від 20.01.2012 року Новооржицької селищної ради позивачку призначено на посаду директора КП «Новооржицьке Благо», а розпорядженням № 6 від 15.04.2014 року звільнено з займаної посади згідно п.8 ст. 36 КЗпП України на підставі поданої заяви з посилання на причину звільнення згідно п.5.4 п.п.»а» контракту. Позивачка вказує , що за період з 20.01.2012 року по 01.05.2012 року заробітної плати вона не одержувала, хоча як директор підприємства займалася оформленням установчих та дозвільних документів для провадження діяльності підприємства та понесла витрати на відрядження в сумі 352 гривні 71 копійка. Окрім того, при звільненні з роботи вона не одержала розрахункових коштів. Прохає стягнути суму коштів за відрядження, виплатити заробітну плату за період з 20.01.2012 року по 01.05.2012 року; зобов»язати відповідача виплатити розрахункові кошти, вихідну допомогу та компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати. 04.07.2014 року позивач конкретизувала свої позовні вимоги та прохає стягнути з відповідача заробітну плату за період з січня по лютий 2012 року у розмірі мінімальної заробітної плати з розрахунку 1073 грн. у місяць на загальну суму 1560,73 грн. Заборгованість по заробітній платі на момент звільнення становила 5917,74 грн., з яких 3347,62 грн. заробітна плата, а 2570,12 грн. - кошти за невикористану відпустку. Розрахунок виплати за затримку заробітної плати здійснено з урахуванням заробітної плати за два місяці з визначенням фактично відпрацьованих днів, середньоденної заробітної плати, середньомісячної заробітної плати. Сума коштів, що підлягає виплаті за затримку заробітної плати станом на 03.07.2014 року становить 7434,00 грн. Вихідна допомога повинна виплачуватись з розрахунку середньомісячного заробітку, а саме, 2478 грн. х 3 місяці = 7434 грн. Компенсація за затримку заробітної плати за березень - квітень 2014 року становить 3812,52 грн. Прохає суд стягнути з відповідачів: - суму заробітної плати за період з 20.01.2012 року по 28.02.2012 року -1560 грн. 73 коп. ; - суму витрат на відрядження -352 грн. 71 коп.; -суму розрахункових коштів 5917 грн. 74 коп. ; - суму виплати за затримку по заробітній платі -7434 грн.; -суму компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати 3812 грн. 52 коп.; - суму вихідної допомоги 7434 грн. У заяві про про уточнення позовних вимог від 07.10.2014 року позивач просить суд стягнути з відповідачів на її користь : - суму заробітної плати за період з 20.01.2012 року по 28.02.2012 року -1560 грн. 73 коп. ; - суму витрат на відрядження -352 грн. 71 коп.; -суму розрахункових коштів 5917 грн. 74 коп. ; - суму виплати за затримку по заробітній платі по вересень 2014 року -14868 грн.; -суму компенсації за несвоєчасну виплату заробітної плати 3812 грн. 52 коп. У ході розгляді справи позивач частину позовних вимог залишила без розгляду. Остаточні позовні вимоги сформулювала таким чином, що прохає стягнути з відповідачів заборгованість по заробітній платі у розмірі 3692,55 грн.; компенсація за невикористану відпустку у розмірі 2876,98 грн.; витрати на відрядження у розмірі 352,71 грн.; виплату за затримку у виплаті заробітної плати у розмірі 7434 грн. та компенсацію за несвоєчасну виплату заробітної плати. У судовому засіданні позивач свої позовні вимоги підтримала, вважає, що підприємству необхідно з нею розрахуватись, оскільки після звільнення не отримала всієї заробітної плати, що призводить до стягнення додаткових коштів з відповідачів. Представники відповідачів позовні вимоги визнали частково - не заперечують щодо стягнення боргу по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, щодо задоволення іншої частини позовних вимог заперечують. Просять при прийнятті рішення врахувати тяжкий фінансовий стан комунального підприємства «Новооржицьке Благо». Вважають, що позивач сама винна у тому, що підприємство заборгувало перед нею, оскільки була його керівником, який на справлявся зі своїми обов»язками. У суді встановлено такі факти та відповідні їм взаємовідносини. Згідно довідки № 5 від 02.10.2014 року виданої КП «Новооржицьке БЛАГО» встановлено, що [PERSON] працювала у даному підприємстві на посаді директора з 20.01.2012 року по 15.04.2014 року. Рішенням тридцять першої сесії шостого скликання Новооржицької селищної ради від 28.12.2012 року директору підприємства затверджено посадовий оклад у розмірі 2477,52 грн. У суді є доведеним, що на момент звільнення позивача заборгованість по заробітній платі становила 3692,55 грн., що доведеною довідкою КП «Новооржицьке Благо» та їй не виплачено компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 2876,98 грн. що підтверджено іншою довідкою підприємства. Відповідно до ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. З урахуванням вказаних норм законодавства суд вважає, що стягненню з відповідача підлягає сума боргу по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку. З урахуванням того, що факт невиплати заробітної плати у день звільнення доведено належними та допустимими доказами, стягненню з відповідача підлягає середній заробіток за час затримки, який обраховано з урахуванням Постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» , де сторони погодились, що середній заробіток за останні 2 місяці позивача становить 2477, 52 грн. х 2 місяці= 4955.04 грн. Встановлено кількість фактично відпрацьованих днів 20+20 днів = 40 днів. Середньоденна заробітна плата 4955,04 : 40 = 123,88 грн. Середньоденна заробітна плата становить 123,88 грн. х 20 днів = 2477,52 грн. За змістом позовних вимог позивач прохає стягнути вказану заробітну плату за період з квітня по вересень 2014 року включно, що становить 2477,52 грн. щомісячно за травень та вересень 2014 року та 1238,76 грн. за квітень 2014 року. Щодо нарахування середнього заробітку за квітень судом враховано, що позивач звільнилась з роботи 15.04.2014 року, середній заробіток нараховано за період з 16.04.2014 року, тобто не за повний місяць. Разом дана сума становить 13626,36 грн. Оскільки позивач за змістом позову зазначає, що вказану суму слід стягнути по вересень 2014 року, то суд враховуючи позицію позивача задовольняє позовні вимоги у межах заявлених до суду. Згідно ст. 1 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною її виплатою здійснюється відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушеннями термінів їх виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N 159 (з урахуванням внесених змін згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2003 р. N 430) (далі - Порядок). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (післяутримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. (п.4 Порядку). Таким чином, з урахуванням вказаних положень, згідно довідки про заборгованість по заробітній платі наданій суду 01.12.2014 року встановлено, що з урахуванням утримання податків та обов»язкових платежів сума не виплаченого доходу за березень 2014 року становить 1085,82 грн. Індекс інфляції за вказаний місяць 102,2%. Таким чином, 1085,82 грн. х 102,2: 100 =1109,71- 1085,82= 23,89 грн. Вказана сума є компенсацією, яку слід стягнути з відповідача. За квітень 2014 року заборгованості по заробітній платі не встановлено, а отже і стягнення вказаної компенсації з відповідача є необґрунтованим. Суд вважає не коректним розрахунок позивача у цій частині позовних вимог, оскільки він здійснений без урахування сум заборгованості по заробітній платі по кожному місяцю після утримання податків та обов»язкових платежів. Крім того, позивач помилково у суму даної компенсації включає розмір свого посадового окладу, який при даному розрахунку він вважає також слід стягнути. Стосовно стягнення з відповідача коштів за відрядження у розмірі 352,71 грн., доказом яких на думку позивача є проїздні квитки за період з січня по березень 2012 року на дану суму, суд звернувся до слідуючих норм законодавства. Згідно наказу Міністерства фінансів України № 59 від 13.03.1998 року «Про затвердження Інструкції про службові відрядження в межах України та за кордон» де вказано, що службовим відрядженням є поїздка працівника за розпорядженням керівника органу державної влади, підприємства, установи та організації, що повністю або частково утримується (фінансується) за рахунок бюджетних коштів (далі - підприємство), на певний строк до іншого населеного пункту для виконання службового доручення поза місцем його постійної роботи (за наявності документів, що підтверджують зв'язок службового відрядження з основною діяльністю підприємства). Згідно ст.140 п. 140.1.7.Податкового Кодексу України витрати на відрядження фізичних осіб, які перебувають у трудових відносинах із таким платником податку або є членами керівних органів платника податку, в межах фактичних витрат особи, яка відряджена, на проїзд (у тому числі перевезення багажу, бронювання транспортних квитків) як до місця відрядження і назад, так і за місцем відрядження (у тому числі на орендованому транспорті), оплату вартості проживання у готелях (мотелях), а також включених до таких рахунків витрат на харчування чи побутові послуги (прання, чищення, лагодження та прасування одягу, взуття чи білизни), на найм інших жилих приміщень, оплату телефонних розмов, оформлення закордонних паспортів, дозволів на в'їзд (віз), обов'язкове страхування, інші документально оформлені витрати, пов'язані з правилами в'їзду та перебування у місці відрядження, в тому числі будь-які збори і податки, що підлягають сплаті у зв'язку із здійсненням таких витрат. Зазначені в в абзаці першому цього підпункту витрати можуть бути включені до складу витрат платника податку лише за наявності підтвердних документів, що засвідчують вартість цих витрат у вигляді транспортних квитків або транспортних рахунків (багажних квитанцій), у тому числі електронних квитків за наявності посадкового талона та документа про сплату за всіма видами транспорту, в тому числі чартерних рейсів, рахунків, отриманих із готелів (мотелів) або від інших осіб, що надають послуги з розміщення та проживання фізичної особи, в тому числі бронювання місць у місцях проживання, страхових полісів тощо. З урахуванням вищевказаного, позивач мав надати суду накази про відрядження зі змісту яких стало б відомо саме у який населений пункт було здійснено відрядження працівника, а витратами які могло понести підприємство у зв»язку з таким відрядженням могли бути транспортні квитки, які суду надано, але з яких не можливо встановити докази перебування позивача у відрядженнях здійснених в інтересах підприємства. З урахуванням вказаного у цій частині позовних вимог слід відмовити. Враховуючи, що позовні вимоги позивач ставить перед двома відповідачами, суд вважає, що вказані кошти слід стягнути з КП «Новооржицьке Благо», оскільки відповідно до п. 4.1 та п. 12.2 його статуту передбачено, що підприємство є юридичною особою згідно з чинним законодавством України, утримується за рахунок власної господарської діяльності, а оплата праці та преміювання персоналу підприємства, в тому числі керівників, проводиться у межах фактично створеного фонду оплати праці. Так, як Новооржицька селищна рада Оржицького району Полтавської області є лише засновником КП «Новооржицького «Блага», то спірні кошти слід стягувати з рахунків комунального підприємства. Окрім того, суд вважає, що не заслуговують на увагу заперечення позову з боку відповідачів щодо того, що на підприємстві тяжкий фінансовий стан Згідно ч.2 ст. 88 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ч.1. ст. 367 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення заробітної плати.

Outcome: approved