Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Фрунзенського районного суду м. Харкова з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський центр правової допомоги населенню» про захист прав споживача, в якому, з урахуванням уточнень, прийнятих судом до розгляду, просила суд стягнути на її користь матеріальну шкоду в розмірі 500,00 грн. та моральну шкоду в розмірі 163000,00 грн.. В обґрунтування позову зазначено, що 07.12.2020 року позивачка звернулася до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський центр правової допомоги населенню» за безоплатною консультацією та після викладення суті своєї проблеми, співробітники відповідача почали нагнітати обстановку і залякувати позивачку настанням жахливих наслідків у разі, якщо терміново не розпочати певні юридичні дії, у зв`язку з чим змусили її підписати договір № М-196 від 09.12.2020 року без попереднього ознайомлення з його умовами, а також сплатити на користь відповідача 500 грн. в якості попереднього внеску. При цьому співробітники відповідача гарантували, що за умовами договору вони повністю здійснюватимуть юридичний супровід у вирішенні проблем позивачки, в тому числі і в суді. Перебуваючи під впливом морального тиску спеціалістів відповідача позивачка тривалий час не могла заспокоїтися, та згодом, прочитавши зміст договору та не розуміючи юридичних термінів, остання звернулася до представника позивача [PERSON] за роз`ясненнями, який пояснив їй, що за умовами вказаного договору відповідач взяв на себе зобов`язання надати позивачці проект заяви до Банку, проект претензії дружині її батька, правовий висновок та консультацію, за що позивачка мала сплатити 8170,00 грн.. Представником позивачці було роз`яснено її право на розірвання договору, після чого 08.12.2020 року остання з`явилася до відповідача для розірвання вказаного договору, проте в цей день у неї було прийнято лише письмову заяву про розірвання договору та про повернення сплачених позивачкою грошових коштів в сумі 500,00 грн.. Після цього 04.01.2021 року позивачка отримала відповідь від Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський центр правової допомоги населенню», в якій, зокрема, відповідач погодився розірвати з нею договір, проте відмовився повернути сплачені нею грошові кошти. 12.01.2021 року позивачка зі своїм представником з`явилися до відповідача для досудового врегулювання спору, однак співробітники відповідача так і не погодилися повернути сплачені позивачкою грошові кошти в сумі 500 грн., посилаючись на те, що саме на цю суму останній були фактично надані юридичні послуги. За твердженням представника позивача, на його прохання співробітники відповідача не надали доказів фактичного надання послуг позивачці ані 08.12.2020 року, ані 12.01.2021 року. Через недосягнення згоди зі співробітниками відповідача, позивачка прийняла рішення оформити довіреність на ім`я представника [PERSON] для представлення її інтересів та захисту її порушених прав в суді. Після листування з позивачкою та її представником, [PERSON] лише 12.02.2021 року отримала від відповідача грошовий переказ в сумі 500 грн., сплачених нею в якості попередньої оплати. Проте позивачка вважає, що оскільки внаслідок незаконних дій відповідача вона була вимушена сплатити 400 грн. за оформлення довіреності на ім`я представника [PERSON] від 12.01.2021 року та понесла витрати на проїзд в сумі 100 грн., остання вважає, що набула право вимагати відшкодування відповідачем вказаної суми грошових коштів в якості матеріальної компенсації. Таким чином, посилаючись на положення статей 10, 18, 19, 21, 22, 23 Закону України «Про захист прав споживачів», сторона позивача вважає, що відповідачем допущено нечесну підприємницьку діяльність відносно позивачки. Позивачка вважає, що своїми незаконними діями: введення в оману, психологічний тиск, маніпуляція, шахрайство та іншими діями співробітників відповідача були принижені її честь і гідність. Остання знаходиться в постійній стресовій ситуації, перебуває в стані апатії, яка в свою чергу порушує нормальні життєві зв`язки через неможливість продовження активного громадського життя - спілкування з рідними, друзями та не знайомими їй людьми, як це було раніше. Такі обставини, на думку позивачки, свідчать про порушення її прав та охоронюваних законом інтересів і є підставою для їх захисту у вказаний у позові спосіб. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова (суддя Бондарєва І.В.) від 17.02.2021 року залишено без руху позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський центр правової допомоги населенню» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, надано позивачу строк 5 днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху для усунення недоліків, вказаних в ухвалі. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова (суддя Бондарєва І.В.) від 25.02.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 22.03.2021 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву про захист прав споживачів, зі змісту якого вбачається, що 07.12.2020 року до ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню» (далі - Центр) за юридичною допомогою із спадкового питання звернулась [PERSON] . В ході безкоштовного первинного прийому вона повідомила фахівцям наступну інформацію: [INFO] у неї помер батько, після якого залишився спадок, а саме частина будинку, в якому, наразі, проживають її мати з сестрою та залишилися боргові зобов`язання, що виникли внаслідок того, що за життя, проживаючи у новій родині, померлий батько отримав кредит. [PERSON] повідомила спеціалістам Центру про бажання отримати у спадок тільки частину будинку, а решту- боргові зобов`язання, при можливості, залишити теперішній дружині. Під час консультації фахівці надали [PERSON] роз`яснення з вищезазначених питань та запропонували скористатись послугами відповідних спеціалістів, які можуть надати правовий висновок у відповідних галузях права, а саме: проконсультувати про порядок взаємодії з нотаріусом під час оформлення спадкових прав, роз`яснити зміст та форму якої слід дотримуватись при написанні відповідних заяв, порадили письмово звернутись із заявою до банку, стосовно отримання інформації щодо заборгованості померлого батька та звернутись до дружини батька для мирного врегулювання питання щодо спадкового майна і кредитних зобов`язань померлого. Після чого позивачка повідомила, що самостійно займатись вирішуванням цього питання не бажає, тому і звернулася до Центру за допомогою. Співробітники Центру повідомили, що подальший юридичний супровід, який базується у складанні проектів документів, подальшому консультуванні, підборі необхідних нормативно- правових актів та їх роз`ясненні, всебічному аналізі правової ситуації, вивченні всіх матеріалів і відомостей по справі, здійсненні підбору необхідних нормативних актів, обранні оптимального плану для досягнення мети по справі та підготовка відповідних правових висновків та заяв є платним і здійснюється на договірних умовах (шляхом підписання договору про надання юридичної допомоги). Фахівці висловили своє бачення у вирішенні її питання і що за її бажанням зможуть підготувати проект заяви до банку, стосовно отримання інформації про заборгованість її померлого батька, проект письмового звернення до дружини померлого батька, для врегулювання питання щодо спадкового майна і кредитних зобов`язань померлого, а також можуть підготувати правовий висновок з детальним переліком прав та обов`язків [PERSON] як спадкоємиці, порядок взаємодії з нотаріусами при вступі у спадкові права. При цьому відповідач наголосив, що співробітники відповідача зазначили, що [PERSON] може прийняти рішення не кваплячись, скориставшись консультаціями інших спеціалістів, заслухавши ще їхню думку, адже після укладання Договору з Центром фахівці повинні будуть негайно приступити до виконання умов за Договором. Тому, у разі бажання скористатись послугами Центру, [PERSON] може прийти у будь-який день для укладення договору. Проте, [PERSON] виявила намір вступити в правовідносини з Центром у день зустрічі з фахівцями, а саме 07.12.2020 року і виявила бажання дізнатись про деталі співпраці з Центром на Договірних умовах. Надалі спеціалісти підготували проект договору за №М-196 (далі - Договір) та детально роз`яснили зміст та умови Договору, після чого без зауважень, заперечень та з власної волі позивачка підписала два екземпляри, по одному для кожної із Сторін. Для отримання юридичних послуг за цим Договором позивачка в момент підписання, а саме 07.12.2020 року здійснила попередню оплату до каси Центру у розмірі 500 грн.. Таким чином, відповідач стверджує, що [PERSON] була належним чином проінформована про перелік юридичних послуг, які Центр зобов`язується їй надати на підставі укладеного з нею Договору №М-196, про їх об`єм, та була ознайомлена зі змістом Договору, всіма його положеннями. З власної ініціативи підписала вказаний Договір у двох екземплярах та отримала примірник Договору на руки. Наступного дня після підписання Договору, тобто 08.12.2020 року, позивачка прийшла до Центру і повідомила про намір розірвати Договір та небажання співпрацювати з Центром, вказуючи, що звернулась до іншого адвоката, який на інших фінансових умовах надасть їй вищевказані юридичні послуги. При цьому, жодних претензій щодо умов або незрозумілих положень Договору [PERSON] не висловлювала. Фахівці запропонували залишити заяву на розірвання Договору, та надали примірник її зразка для заповнення. Відповідач наголосив, що фахівцем Центру було надано саме зразок заяви на розірвання Договору, а не акти про надання юридичних послуги, на які у своєму позові наголошує представник позивача. Проте, [PERSON] відмовилась без присутності її адвоката писати заяву стосовно розірвання Договору і надалі виявила небажання взагалі спілкуватись з фахівцем Центру. 08.12.2020 року на зустріч разом із [PERSON] прийшов невідомий чоловік, який представився її адвокатом з усіма передбаченими законодавством повноваженнями, проте жодних документів, підтверджуючих заявлені повноваження не надав. На прохання спеціаліста відділу контролю якості для встановлення особистості та його повноважень як представника [PERSON] ним було надано лише диплом про освіту, всі інші документи що підтверджують повноваження або встановлюють особу він надати відмовився. Вказаний чоловік поводився доволі агресивно, голосно кричав, стверджував що йому все дозволено, адже він є громадським діячем групи «Накипіло», почав вимагати від спеціаліста грошові кошти. На прохання спеціаліста залишити приміщення Центру та не заважати спілкуванню з [PERSON] він в категоричній формі відмовився. Спеціалісту довелось вести розмову з [PERSON] у його присутності. 08.12.2020 року, спеціаліст відділу контролю якості Центру прийняв від [PERSON] заяву за вх. №2 і повідомив про термін розгляду звернення та надання відповіді, відповідно до ст. 20 Закону України «Про звернення громадян». Надалі Центр, розглянувши заяву [PERSON] від 08.12.2020 року за вх.№2 щодо розірвання Договору, направив їй відповідь листом за вих. №24 від 24.12.2020 року, в якій надав згоду на розірвання Договору М-196 від 07.12.2020 року з оплатою Центру вартості фактично виконаної роботи в розмірі 500 грн.. 12.01.2020 року [PERSON] разом із [PERSON] прийшли до офісу Центру на заплановану зустріч з фахівцем стосовно розірвання Договору, але на зустрічі [PERSON] зазначив, що діє від імені [PERSON] в якості її представника з наділеними відповідно до законодавства повноваженнями на здійснення її представництва у правовідносинах з ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню», та спілкуватись з фахівцем, від імені позивача, буде саме він. На прохання фахівця Центру надати підтверджуючі документи, для встановлення його повноважень, як представника [PERSON] здійснювати представництво інтересів [PERSON] та бути її представником у Центрі з питань розірвання Договору та повернення коштів він не надав, окрім Договору про надання безоплатної допомоги від 05.01.2021 року, сформованого на російській мові (що не відповідає вимогам чинного законодавства України), у зв`язку з чим спеціаліст не мав можливості вести перемовини особисто з [PERSON] 15.01.2021 року за допомогою телефонного дзвінка та поштового листа вих.№ 33 від 15.01.2021 року представник Центру повідомив [PERSON] , що 14.01.2021 року керівником Центру було прийнято рішення про повернення останній коштів в сумі 500 грн., які були сплачені нею 07.12.2020 року до каси Центру за надання юридичних послуг, та запропонував отримати їх з`явившись до приміщення Офісу. [PERSON] заперечень не мала, проте сповістила про свою хворобу та повідомила, що після одужання вона зателефонує і домовиться про зустріч для повернення сплачених нею коштів та розірвання Договору. Проте після телефонної розмови фахівця Центру з [PERSON] до відділу контролю якості Центру зателефонував [PERSON] та сповістив, що рішення яке було прийняте Центром розірвати Договір та повернути кошти [PERSON] його влаштовує, але він бажаєте отримати від Центру ще 400 грн., висунувши нові вимоги. З його слів ці кошти були витрачені в якості оплати послуг нотаріуса при оформленні Довіреності на його ім`я для того, щоб належним чином здійснювати представництво інтересів [PERSON] у правовідносинах з Центром. Фахівці сповістили, що ці дії охоплюють виключно інтереси [PERSON] , його потреби та бажання бути представником [PERSON] , Центр без втручання третіх осіб був готовий спілкуватись з [PERSON] , надавати роз`яснення та за її бажанням припинити правовідносини. 28.01.2021 року на електрону адресу відділу контролю якості Центру надійшов лист від [PERSON] , в якому він зазначає, що діє від імені [PERSON] , як її представник, вказав, що погоджується розірвати Договір №М-196 від 07.12.2020 року, укладений між сторонами, проте, за умови повернення Центром сплачених коштів у розмірі 500 грн., сплатою 400 грн. за оплату Довіреності, виданої нотаріусом на його ім`я, а також висунув нові вимоги про сплату 100 грн., витрачених на приїзд в офіс Центру. Також відповідач спростовує посилання представника позивача у позові на ч. 1 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів», відповідно до якої Споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строку стає неможливим, оскільки на виконання зобов`язань, що виникли після укладення Договору М-196 з [PERSON] 07.12.2020 року, фахівці Центру негайно вивчили всі надані [PERSON] документи, відомості які були викладені в Інформаційній записці, написаній [PERSON] власноруч, зробили підбір необхідних нормативно-правових актів, проаналізували ситуацію, що склалася, провели аналітичну роботу для підготовки проектів документів зазначених у п.1.2 Договору М-196. Дані дії передбачені п. 2.1.3. Договору М-196, за змістом якого Виконавець зобов`язаний з моменту підписання Договору Сторонами вивчити надані Замовником документи, здійснити підбір необхідних нормативних актів, вибрати найбільш оптимальний план для досягнення мети за цим Договором на надання юридичних послуг, зазначених у п. 1.2 цього Договору, підготувати проекти документів, зазначених у п 1.2 цього Договору, протягом 5 (п`яти) днів з моменту надання Замовником усіх необхідних відомостей і документів. Крім того відповідач наголосив, що Центром неодноразово здійснювались дії для досудового врегулювання спору, який виник після укладання Договору М-196 між сторонами. Були проведені зустрічі з [PERSON] для врегулювання ситуації, неодноразово направлялись листи на її адресу. Вимоги, які були викладені [PERSON] в заяві від 08.12.2020 року до Центру, були задоволені в повному обсязі. Договір за бажанням [PERSON] розірваний, а сплачені нею кошти повернуті. Матеріальна шкода: 400 грн., витрачених на оформлення довіреності, на думку позивача, є матеріальною шкодою у вигляді витрат, які вона понесла для відновлення свого порушеного права. Проте дане твердження фактично не відповідає дійсності, адже до цього моменту [PERSON] нічого не заважало приходити разом з позивачкою без нотаріально посвідченої довіреності, та відповідач був готовий спілкуватись з позивачкою особисто. Крім того у позивачки не було жодної необхідності у відновленні її права, адже воно не було порушено жодним чином. Центром не було вчинено жодних протиправних дій відносно позивачки, їй не відмовляли в поверненні коштів, а лише зауважили, що це питання необхідно узгодити з керівництвом. Відповідач вважав, що понесення витрат на оформлення нотаріально посвідченої довіреності не є матеріальною шкодою в правовідносинах, що є предметом спору. Так, представник позивачки стверджував, що ця довіреність отримана задля представництва інтересів [PERSON] в Центрі, однак протягом попередніх візитів [PERSON] не вважав довіреність необхідною. Крім того [PERSON] діє як представник позивачки на підставі цієї ж довіреності і в суді, тому відповідач вважає витрати на оформлення довіреності витратами, пов`язаними з розглядом справи, питання про які вирішуються судом під час ухвалення рішення. Крім того відповідач зазначив, що вимога позивачки про стягнення 100 грн. витрачених на проїзд останньої та її представника, також не підлягає задоволенню, у зв`язку з її недоведеністю. Стосовно позовної вимоги про стягнення моральної шкоди, відповідач наголосив, що позивачка не надала жодного доказу того, що погіршився її психологічний стан, що вона не може спілкуватись з іншими людьми, тощо. Не надано жодного висновку експерту або відповідного спеціаліста у цій сфері. Отже, у позові навіть немає жодного підтвердження того, що позивачка зазнала хоч якоїсь моральної шкоди. Відповідач стверджує, що з його боку не було вчинено жодних протиправних дій по відношенню до позивачки, співробітники Центру діяли виключно в межах Договору та діючого законодавства. Не встановлено та не підтверджено причинний зв`язок між нібито отриманою шкодою та протиправними діяннями відповідача. Даний причинний зв`язок і не може бути доведений, оскільки відсутні необхідні для цього умови (протиправна поведінка та наявність шкоди). Отже, за відсутності усіх складових, необхідних для відшкодування моральної шкоди, вимога про її відшкодування не може бути задоволена. 30.03.2021 року до суду нашійшла Відповідь на відзив, в якій представник позивача [PERSON] просив суд не брати до уваги відзив на позовну заяву в повному обсязі, посилаючись, зокрема, на те, що відзив є безпідставним та необгрунтованим, складається з брехні і наклепів та таким, що порушує честь, гідність та ділову репутацію позивачки і її представника. На спростування обставин, викладених у відзиві на позов, представником позивача долучено до матріалів справи відеозаписи зустрічі зі спеціалістом відділу контролю якості Центру від 12.01.2021 року та записи телефонних розмов позивачки з представником відповідача. Відповідно до п.п. 2.3.49, 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду, Розпорядженням керівника апарату за № 157 від 21.04.2021 року призначено проведення повторного автоматичного розподілу вищезазначеної цивільної справи, в результаті чого справу було передано судді Фрунзенського районного суду м. Харкова Федоровій О.В.. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова (суддя Федорова О.В.) від 22.04.2021 року цивільну справу за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський центр правової допомоги населенню» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди прийнято до провадження. Ухвалою Фрунзенського районного суду м. Харкова від 04.06.2021 року заяву представника позивача [PERSON] про збільшення розміру позовних вимог від 19.05.2021 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський центр правової допомоги населенню» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди прийнято до розгляду та вирішено продовжувати розгляд справи з її урахуванням. 01.07.2021 року до суду надійшов Відзив на позовну заяву з урахуванням збільшених позовних вимог, в якому представник відповідача адвокат Щербаков С.Ю. заперечував проти заяви про збільшення позовних вимог, посилаючись, зокрема,на те, що зі змісту цієї заяви слідує, що позивачці було додатково спричинено моральну шкоду поданням відзиву, яка виявилась в душевних муках і стражданнях, які вона додатково оцінила в 100000 грн., збільшивши суму моральної шкоди з 63000 грн. до 163000 грн.. Також представник вважав позов з урахуванням збільшення позовних вимог не обгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. В судовому засіданні уповноважений представник позивача [PERSON] підтримав позовну заяву з урахуванням прийнятих судом уточнень та просив суд її задовольнити. Представник відповідача адвокат Щербаков С.Ю. в судовому засіданні заперечував проти позову з підстав, зазначених у відзиві на позов та відзиві на позовну заяву з урахуванням збільшених позовних вимог. Крім того, 20.08.2021 року звернувся до суду із заявою про стягнення з позивачки на користь відповідача судових витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 11000 грн., посилаючись на положення ч. 9 ст. 141 ЦПК України, та наголосив, що в ході розгляду справи представником позивача необґрунтовано, без посилань на будь-які докази було збільшено розмір позовних вимог, неодноразово подавалися безпідставні клопотання про виклик та допит свідків, що призвело лише до затягування розгляду справи, та збільшенню витрат на професійну правничу допомогу, а тому вважає, що такі витрати повинні відшкодовуватись в повному обсязі. З`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, всебічно та повно дослідивши матеріали справи та надані учасниками судового процесу докази, заслухавши пояснення позивачки, представників позивача та відповідача, суд встановив наступне. 07 грудня 2020 року [PERSON] звернулася до Товариства з обмеженою відповідальністю «Харківський центр правової допомоги населенню» за безоплатною юридичною консультацією. За твердженням сторони позивача після викладення позивачкою суті правового питання, співробітники відповідача почали нагнітати обстановку і залякувати позивачку настанням жахливих наслідків у разі, якщо терміново не розпочати певні юридичні дії, у зв`язку з чим змусили її підписати Договір № М-196 від 09.12.2020 року без попереднього ознайомлення з його умовами, а також сплатити на користь відповідача 500 грн. в якості попереднього внеску. 08.12.2020 року [PERSON] складено письмову заяву на ім`я директора ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню», в якій позивачка зазначила, зокрема, що 07.12.2020 року вона з`явилася в ТОВ «ХЦПДН» з метою отримання безоплатної консультації, як було обумовлено по телефону завчасно. Вона виклала спеціалісту [PERSON] та [PERSON] суть своєї проблеми, після чого вони взяли копії її документів, почали моніторити якісь бази. Залякували її різними повідомленнями про те, що її батько вже в реєстрі боржників та що потрібно терміново вирішувати питання доки банк не звернувся до суду і вона не прийняли спадщину. Під цим моральним тиском з боку співробітників Центру вона не встигла оговтатися, як був підписаний договір, нібито все відбувалося не з нею, настільки вона була приголомшена залякуванням співробітників Центру. Крім того її залякували тим, що банк може накласти арешт на все її майно. На її питання чи будуть вони супроводжувати її та представляти її інтереси в суді, вони відповіли, що договором це передбачено та в оплату входить. Як вона пізніше вдома з`ясувала, в пункті 1.2. Договору співробітники Центру зобов`язалися надати їй наступні послуги: проект заяви в банк, проект претензії дружині батька, правовий висновок і консультацію. При цьому правовий висновок вона не прохала складати, консультація безоплатна, тобто правовий висновок та консультацію їй нав`язали як і договір, за який вона повинна заплатити. [PERSON] вказала, що у неї немає довіри до спеціалістів цієї компанії та, відповідно, продовжувати співробітництво вона не може. Також вказала, що 08.12.2020 року вона прибула для розірвання договору, [PERSON] повідомив, що підготує договір до розірвання, через деякий час приніс якісь документи та вказав де вона має їх підписати, ознайомившись з якими вона зрозуміла, що це Акти про виконану роботу, які вона відмовилася підписати. Таким чином [PERSON] вказала, що співробітники Центру два дні поспіль вводили її в оману щодо тих документів, які надавали їй підписувати, у зв`язку з чим просила вжити відповідні заходи та притягнути співробітників до відповідальності (а.с. 65). Частиною першою статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За змістом частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 627 ЦК України передбачено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з частиною першою статті 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 Цивільного кодексу України). Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними (ч. 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до ч. 1, абзаців першого та другого частини 2 статті 19 Закону України «Про нечесну підприємницьку діяльність» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика вважається такою, що вводить в оману, якщо вона спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, шляхом надання йому неправдивої чи неповної інформації або ненадання інформації про: 1) основні характеристики продукції, такі як: її наявність, переваги, небезпека, склад, методи використання, метод і дата виготовлення або надання, поставка, кількість, специфікація, географічне або інше походження, очікувані результати споживання чи результати та основні характеристики тестів або перевірок товару; 2) гарантійний строк та гарантійне обслуговування продукції; 3) будь-які застереження щодо прямої чи опосередкованої підтримки виробником продавця або продукції; 4) спосіб продажу, ціну або спосіб розрахунку ціни, наявність знижок або інших цінових переваг; 5) умови оплати, доставки, виконання договору купівлі-продажу; 6) потреби у послугах, заміні складових чи ремонті; 7) місце розташування і повну назву продавця, а в разі потреби - місце розташування і повну назву особи, від імені якої виступає продавець; 8) характер, атрибути та права продавця або його агента, зокрема інформації про його особу та активи, кваліфікацію, статус, наявність ліцензії, афілійованість та права інтелектуальної або промислової власності, його відзнаки та нагороди; 9) небезпеку, що загрожує споживачу у зв`язку з покупкою та/або використанням продукції; 10) права споживача, у тому числі право відмовитися від продукції (для відповідних видів товарів, робіт і послуг), право на заміну продукції або відшкодування збитків. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Забороняються як такі, що вводять в оману недостовірне повідомлення про наявність обмеженої кількості продукції або про продаж продукції протягом обмеженого строку, що спонукає споживачів до прийняття швидкого рішення і позбавляє їх достатнього періоду часу для прийняття свідомого рішення (п. 4 ч. 3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Зі змісту Договору №М-196 від 07.12.2020 року вбачається, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський центр правової допомоги населенню» (Виконавець) зобов`язується за дорученням [PERSON] (Замовника) надати юридичні послуги, зазначені в п. 1.2. цього Договору, для чого зобов`язується вчинити юридичні та інші пов`язані з ними дії в обсязі, обумовленому в цьому Договорі. Замовник доручає, а Виконавець бере на себе зобов`язання надати Замовнику наступні юридичні послуги: проект заяви в банк; проект претензії дружині батька; правовий висновок; консультації (а.с. 61). Відповідно до умов розділу 3 Договору, вартість надання юридичних послуг, зазначених в п. 1.2. цього Договору, становить 8170 грн, сплачується Замовником у наступний термін: 15.12.2020 - 7670 грн. (п. 1 Договору). Замовник вносить попередню оплату в розмірі 500 грн. (п. 2 Договору). В день укладення Договору 07.12.2020 року [PERSON] сплачено 500 грн. попередньої оплати за вказаним Договором, що підтверджується фіскальним чеком ІД:000043739458 (а.с. 63). Зі змісту Інформаційної записки - завдання замовника в рамках виконання договору про надання юридичних послуг № М-196 від 07.12.2020 року, складеної особисто [PERSON] 07.12.2020 року, остання в графі: «Опис ситуації» зазначила, що вона проживає по [ADDRESS] з матір`ю [PERSON] та сестрою [PERSON] . Батько [PERSON] з її матір`ю розлучився в 1993 році та одружився з [PERSON] у 1995 році. Батько помер [INFO] та не сплатив кредит. Для вступлення в спадкування [PERSON] хоче перевести кредит на дружину її батька, оскільки він проживав та кредит отримував на потреби його офіційної дружини. СунцеваЛ.І. просила здійснити юридичний супровід у вирішенні її питання (а.с. 62). Як вже зазначалося, 08.12.2020 року [PERSON] подано письмову заяву на ім`я директора ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню», в якій позивачка просила розірвати Договір № М-196 від 07.12.2020 року та повернути їй сплачені грошові кошти в сумі 500 грн. (а.с. 65). У відповідь на вказану заяву [PERSON] . Товариство з обмеженою відповідальністю «Харківський центр правової допомоги населенню» надало відповідь за вих. № 24 від 30.12.2020 року, відповідно до якої повідомили останню про те, що Центр погоджується розірвати з нею Договір М-196 від 07.12.2020 року з оплатою ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню» вартості фактично виконаної роботи, яка полягає у: вивченні наданих Замовником документів, здійсненні підбору необхідних нормативних актів, обранні найбільш оптимального плану для досягнення мети за Договором М-196 на надання юридичних послуг. Вартість фактично наданих послуг ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню» оцінило в розмірі 500 грн. (а.с. 67-68). Відповідно до листа від 15.01.2021 року за вих. № 33 ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню» повідомило [PERSON] про те, що Рішенням керівників Юридичного центру 14.01.2021 року прийнято розірвати Договір М-196 від 07.12.2020 року з поверненням грошових коштів у розмірі 500 грн., підписавши Додаткову угоду про розірвання Договору (а.с. 72- 73). Листом від 29.01.2021 року за вих. № 50 ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню» повідомлено [PERSON] про розірвання Договору М-196 від 07.12.2020 року за згодою обох сторін, а також повторно повідомлено про згоду повернути сплачені нею кошти в сумі 500 грн. (а.с. 79). Листом від 10.02.2021 року за вих. № 59 від 10.02.2021 року ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню» направлено на адресу [PERSON] . Угоду від 15.01.2021 року про розірвання Договору М-196 від 07.12.2020 року, а також копію квитанції про грошовий переказ ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню» [PERSON] за Договором М-196 від 07.12.2020 року в розмірі 500 грн. за призначенням переказу: повернення коштів (а.с. 82, 85, 86). Відповідно до листа Акціонерного товариства «Укрпошта» від 01.03.2021 року № 1853-Т-2021022310101-В, спрямованого на адресу ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню», згідно з інформацією наданою відповідальним підрозділом Укрпошти, з відділення поштового зв`язку 61052 від відправника ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню» на ім`я [PERSON] був направлений та надійшов за призначенням і виплачений у відділенні поштового зв`язку 61171 одержувачу особисто під підпис на підставі документу, що посвідчує особу, поштовий переказ № 0062 від 11.02.2021 року на суму 500 грн., виплачений 12.02.2021 року (а.с. 87). Представник відповідача в судовому засіданні пояснив, що ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню» погодилося на розірвання Договору М-196 від 07.12.2020 року, укладеного із [PERSON] та повернення їй грошових коштів, сплачених в якості попередньої оплати за вказаним договором через те, що відповідач вирішив не витрачати час на довготривале листування із позивачкою, а також з метою уникнення конфліктної ситуації, яка могла зашкодити репутації Центру, та наголосив, що в діях співробітників ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню» не було жодних порушень норм діючого законодавства. Матеріали справи не містять доказів того, що ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню» не надало позивачу достатньо часу для вивчення умов Договору М-196 від 07.12.2020 року. Крім того, як вже зазначалося судом, зі змісту Інформаційної записки - завдання замовника в рамках виконання договору про надання юридичних послуг № М-196 від 07.12.2020 року, яка була складена особисто [PERSON] 07.12.2020 року, було зазначено, що її батьки розлучилися в 1993 році та батько одружився з у 1995 році з іншою жінкою. Батько помер [INFO] та не сплатив кредит. [PERSON] зазначила, що для вступу в спадкування вона хоче перевести кредит на дружину її батька, оскільки він проживав та кредит отримував на потреби його офіційної дружини, у зв`язку з чим просила здійснити юридичний супровід у вирішенні її питання. Зі змісту Договору № М-196 від 07.12.2020 року вбачається, що його предмет відповідає завданню замовника, викладеному в Інформаційній записці - завданні замовника в рамках виконання договору про надання юридичних послуг № М-196 від 07.12.2020 року, складення якої передувало укладенню самого Договору № М-196 від 07.12.2020 року, що, також, підтвердили представники позивачки та відповідача в ході розгляду справи. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Суд вважає що [PERSON] не надала належних та допустимих доказів на підтвердження здійснення ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню» нечесної підприємницької діяльності, що спонукало її до підписання Договору № М-196 від 07.12.2020 року, позивачка не довела введення її в оману під час укладення оспорюваного договору, оскільки перед його підписанням вона мала можливість ознайомитися з текстом та умовами договору і власноручно його підписала 07.12.2020 року. Крім того, щодо наданих представником позивача доказів, зокрема, відеозаписів та аудіозаписів розмов, які досліджені судом під час судового засідання, суд зазначає, що підстави вважати їх належними, допустимими та достовірними доказами по справі відсутні. Так, відповідно до частин першої, другої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, зокрема, такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами. За правилом статті 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі статтею 100 ЦПК України електронними доказами є інформація в електронній (цифровій) формі, що містить дані про обставини, що мають значення для справи, зокрема, електронні документи (в тому числі текстові документи, графічні зображення, плани, фотографії, відео- та звукозаписи тощо), веб-сайти (сторінки), текстові, мультимедійні та голосові повідомлення, метадані, бази даних та інші дані в електронній формі. Такі дані можуть зберігатися, зокрема, на портативних пристроях (картах пам`яті, мобільних телефонах тощо), серверах, системах резервного копіювання, інших місцях збереження даних в електронній формі (в тому числі в мережі Інтернет). Електронні докази подаються в оригіналі або в електронній копії, засвідченій електронним підписом, прирівняним до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронні довірчі послуги». Законом може бути передбачено інший порядок засвідчення електронної копії електронного доказу. Учасники справи мають право подавати електронні докази в паперових копіях, посвідчених у порядку, передбаченому законом. Паперова копія електронного доказу не вважається письмовим доказом. Учасник справи, який подає копію електронного доказу, повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу електронного доказу. Якщо подано копію (паперову копію) електронного доказу, суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може витребувати у відповідної особи оригінал електронного доказу. Якщо оригінал електронного доказу не подано, а учасник справи або суд ставить під сумнів відповідність поданої копії (паперової копії) оригіналу, такий доказ не береться судом до уваги. З урахуванням рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням СБУ щодо офіційного тлумачення положення ч. 3 ст. 62 Конституції України №12?рп/2011 від 20.10.2011 року, аудіозаписи розмов, надані представником позивачки [PERSON] , суд розцінює як такі, що порушують встановлене ст. 32 Конституції України право на таємницю телефонних розмов. Здійснення звукового запису голосу особи без її згоди порушує право на охорону інтересів особи. Голос фізичної особи належить до проявів особистого характеру, що охороняється, його звуковий запис можна здійснювати або використовувати тільки з відома фізичної особи. Крім того суд враховує правову позицію Верховного Суду щодо цього питання (постанова Верховного Суду від 12.06.2018 року у справі № 908/1120/17, постанова Верховного Суду від 31.10.2019 року у справі № 404/700/17), та вважає вказані докази недопустимі та недостовірними, так як вони не містять усіх реквізитів електронного доказу. Як зазначено в постанові Верховного Суду від 12.06.2018 року у справі № 908/1120/17, для оцінки належності відеозапису як доказу береться до уваги наявність у ньому необхідних реквізитів електронного доказу, таких як фіксація дати та часу зйомки, місця події. Разом з тим, жодних ідентифікуючих ознак надані представником позивача відеозаписи не містять. Таким чином суд дійшов висновку, що в ході судового розгляду цієї справи не знайшли свого підтвердження належними, допустимими та достатніми доказами обставини, на які позивачка посилалася в обґрунтування своєї позовної вимоги про стягнення з відповідача на її користь матеріальної шкоди в розмірі 500 грн., що складається: з додаткових витрат на оформлення довіреності в сумі 400 грн.. та з витрат на проїзд 12.01.2021 року в сумі 100 грн.. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивачки моральної шкоди в сумі 163000 грн., суд вважає необхідним зазначити наступне. Відповідно до частини першої та пункту 9 частини другої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу з застосуванням, зокрема, такого способу захисту, як відшкодування моральної (немайнової) шкоди. За загальним правилом зобов`язання з відшкодування шкоди (майнової та немайнової) є прямим наслідком правопорушення, тобто порушення охоронюваних законом суб`єктивних особистих немайнових і майнових прав та інтересів учасників цивільних відносин. При цьому одне і те ж правопорушення може призводити до негативних наслідків як у майновій, так і немайновій сферах, тобто виступати підставою для відшкодування майнової та моральної шкоди одночасно. Заподіяння моральної шкоди та компенсація відповідних немайнових втрат може мати місце як в договірних, так і в деліктних правовідносинах (поза межами існуючих між потерпілим і завдавачем шкоди договірних чи інших правомірних зобов`язальних відносин). Згідно з частинами першою та другою статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до частини першої статті 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; ім`я (найменування); авторство; свобода літературної, художньої, наукової і технічної творчості, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України. Відповідно до статті 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону про захист прав споживачів). Спори про відшкодування фізичній особі моральної шкоди розглядаються, зокрема: коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або випливає з її положень; у випадках, передбачених законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; при порушенні зобов`язань, які підпадають під дію Закону про захист прав споживачів чи інших законів, що регулюють такі зобов`язання і передбачають відшкодування моральної шкоди. У спорах про захист прав споживачів відшкодування моральної шкоди прямо встановлено спеціальним законом, який регулює відносини у сфері захисту прав споживачів. Статті 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. Пункт 5 частини першої статті 4 цього Закону передбачає, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до пункту 19 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. За змістом частини другої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» при задоволенні вимог споживача суд одночасно вирішує питання щодо відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Втім, зважаючи на те, що суд дійшов висновку про відмову в задоволенні вимог споживача [PERSON] , суд вважає, що позовна вимога про стягнення з відповідача на користь позивача 163000 грн. моральної шкоди не підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовної заяви [PERSON] в повному обсязі. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 1, 3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведення експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. Згідно зі ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 2 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 цієї ж статті передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. В матеріалах справи на підтвердження повноважень представника відповідача у справі міститься: Свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю адвоката Щербакова Станіслава Юрійовича серії ЗП 002697 від 05.11.2020 року; Ордер на надання правничої допомоги серії ІХ № 1051911 від 18.05.2021 року; Договір про надання правової допомоги № ХЦП-001, укладений 17 травня 2021 року між Адвокатським бюро «Станіслава Щербакова» (далі - Бюро) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Харківський центр правової допомоги населенню» (далі - Клієнт), відповідно до пункту 1.1. якого предметом договору є надання Бюро професійної правничої допомоги Товариству, що включає в себе захист та представництво інтересів останнього, зокрема, у Фрунзенському районному суді м. Харкова у будь-якій справі за участі Клієнта, в тому числі у цивільній справі № 645/859/21 за позовом представника позивача Куща Юрія Олексійовича в інтересах [PERSON] до ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню» про захист прав споживачів»; заперечення на заяву про збільшення позовних вимог та клопотання про виклик свідків та заява про виключення з числа доказів (вх. № 13299 від 04.06.2021 року); відзив на позовну заяву з урахуванням збільшених позовних вимог (вх. № 15450 від 01.07.2021 року) та подальше ведення цієї цивільної справи адвокатом Щербаковим С.Ю. аж до її остаточного вирішення. За умовами розділу 4 Договору про надання професійної правничої допомоги № ХЦП-001 від 17.05.2021 року Клієнт відповідно до ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» оплачує працю Бюро з надання професійної правничої допомоги, визначеної у п. 1.1 цього договору, за договірною ціною, яка визначається шляхом виставлення Бюро рахунків Клієнту. Валютою розрахунків є гривня. Оплата Клієнтом погодженої суми здійснюється в безготівковому порядку шляхом оплати погодженої суми гонорару на поточний рахунок Адвокатського бюро «Станіслава Щербакова» після винесення судом рішення у справі № 645/859/21. Ця оплата являє собою гонорар. Відповідно до Розрахунку № 1 від 23.07.2021 року адвокатом Щербаковим С.Ю. було витрачено 20 годин на професійну правничу допомогу (за наступні періоди: 17.05.2021, 19.05.2021, 02.06.2021 - 04.06.2021, 04.06.2021, 14.06.2021, 16.06.2021, 02.07.2021, 23.07.2021, 26.07.2021), загальна вартість наданих послуг становить 10000 грн. Відповідно до Додаткового розрахунку суми судових витрат на професійну правничу допомогу від 20.08.2021 року адвокатом Щербаковим С.Ю. витрачено 2 години на професійну правничу допомогу 25.08.2021 року, вартість наданих послуг становить 1000 грн.. Таким чином загальна вартість послуг на професійну правничу допомогу за розрахунком представника відповідача складає 11000 грн.. Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах № 10 від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, можливе виключно на підставі клопотання іншої сторони у разі, на її думку, недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим ним на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи (аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 03.10.2019 у справі № 922/445/19). Представник позивача заперечував проти наданого представником відповідача розрахунком суми судових витрат на професійну правничу допомогу, посилався на те, що позивачка не має можливості сплатити таку суму грошових коштів, оскільки вона не працює і не має джерела доходів, однак належних доказів на підтвердження цього факту не надав. Крім того заперечував проти визначеної представником відповідача вартості 1 години наданих послуг, не погоджувався із кількістю часу, витраченого представником відповідача на складання заперечень на заяву позивача про збільшення позовних вимог та заперечень на клопотання про виклик свідків та складання заяви про виключення з числі доказів, та їх направлення засобами поштового зв`язку. Разом з тим, представником позивача не було подано заяви про зменшення суми витрат на професійну правничу допомогу. В ході розгляду справи представник позивача лише наголосив, що ним буде подано до суду клопотання про намір подати заяву на зменшення витрат на професійну правничу допомогу, а також протягом 5 днів з дня ухвалення судом рішення у цій справі ним буде подано свій розрахунок на професійну юридичну допомогу. Крім того, за правовими позиціями, викладеними у постановах Верховного Суду по справам №816/2096/17, №826/7806/17, щодо часу, витраченого фахівцем в галузі права, то достатнім є підтвердження лише кількості такого часу, а не обґрунтування, що саме така кількість часу витрачена на відповідні дії. З урахуванням викладеного, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 137 ЦПК України суд вважає доведеним витрати відповідача на правничу (правову) допомогу у розмірі 11000 грн., у зв`язку з чим суд стягує з [PERSON] на користь ТОВ «Харківський центр правової допомоги населенню» судові витрати, пов`язані з наданням правової допомоги. При визначенні суми відшкодування суд виходить з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи, зокрема: важливості справи для відповідача, оскільки рішення суду може вплинути на ділову репутацію відповідача, а також суми заявленого позову, загальний розмір якого складає 163500,00 грн. та фінансового стану обох сторін (при цьому, суд бере до уваги відсутність в матеріалах справи доказів того, що позивачка не працює та не отримує доходу). Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України, заява № 19336/04, п. 269). На підставі викладеного і

Outcome: approved