Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-23 00:00:00

Згідно позову, що надійшов до суду від [PERSON] 20.03.2014 року, позивачка зазначила, що 02.02.1991 р. вона та відповідач, [PERSON] уклали шлюб, який було зареєстровано у ВРАЦС Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 22. В шлюбі у них народився син: [PERSON], [INFO]. Під час знаходження у шлюбі, вона та відповідач у серпні 1997 р., згідно договору купівлі-продажу оформленого на відповідача, придбали у спільну сумісну власність квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира знаходиться на 5 поверсі п'ятиповерхового будинку, і складається з однієї житлової кімнати, та підсобних приміщень: кухні, ванної кімнати, вбиральні, коридору, балкону. 20.08.2008 року, шлюб між нею та відповідачем був розірваний у ВРАЦС Вільногірського міського управління юстиції Дніпропетровської області, актовий запис № 71. Після розірвання шлюбу, у зв'язку з тим, що вона знайшла роботу у м. Дніпропетровську, вона тимчасово покинула спірну квартиру, з наміром повернутися до неї, оскільки у цій квартирі у неї знаходилися та знаходяться належні їй на праві спільної сумісною власності з відповідачем: меблі, холодильник, телевізор, та інше. У 2009 році вона останній раз була у спірній квартирі, її туди впустив відповідач, який пообіцяв, що вона більше у цю квартиру не попаде, так як він змінив замок на вхідних дверях. Коли осінню 2013 р. вона зробила спробу відкрити вхідні двері до квартири, однак з'ясувалося, що вона відкрити замок на вхідних дверях не може, оскільки відповідач змінив вхідний замок на цих дверях. Після спілкування з відповідачем по телефону тієї ж осені 2013 року, він заявив їй, що до спірної квартири він їй доступу не надасть, і що вона цією квартирою користуватися не буде. У той же час, з осені 2013 року у неї виникла потреба користуватися належною їй власністю у вигляді спірної квартири, оскільки вона працює у м. Дніпропетровську за графіком не кожний день, а тому так як житла у м. Дніпропетровську не має, повинна їздити декілька разів на тиждень до м. Вільногірська, де тимчасове вимушена проживати у батьків. У свою чергу за місцем реєстрації постійного проживання вона зареєстрована у спірній квартирі з 1997 року, що підтверджується довідкою КП «Жилсервіс» від 19.03.2014 року, № 607. Незважаючи на це, відповідач фактично позбавив її права користування її власністю, перешкоджаючи їй у доступі до спірної квартири. При цьому відповідач на контакт з нею не йде, по телефону відмовляється спілкуватися, а коли вона приходить до спірної квартири, їй двері ніхто не відчиняє. Цей факт можуть підтвердити свідки: [PERSON], [PERSON], [PERSON], заяву про виклик яких вона подасть до початку судового засідання. Вважає, що відповідач протиправно порушує її право власності на спірне житло, шляхом створення перешкоди у користуванні нею зазначеною квартирою, і це право підлягає захисту у судовому порядку. У відповідності з положеннями ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше ніж з підстав і в порядку, визначених законом, при незаконному позбавленні права користування жилим приміщенням порушене право підлягає відновленню. Згідно ч.І ст.109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. В їхньому випадку вона добровільно (з метою не повертатися до житла) з квартири не висилялася, рішення суду про її виселення з цієї квартири не було, санкції прокурора на її виселення в адміністративному порядку також не було. Згідно ст.47 Конституції України, кожний має право на житло, та ніхто не може бути примусове позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ч.І ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч.І ст.317 ЦК України, власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч.І ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Такою перешкодою в користуванні нею майном, вона вважає відмову відповідача у вселенні її в належну їй квартиру, та відмову у передачі їй ключа від замка вхідних дверей до квартири. Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.І, ч.3 ст. 369 ЦК України, право спільної сумісної власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Незважаючи на наявність презумпції у неї права власності спільно з відповідачем в силу ст.22 КпШС України, ст.ст.60,61 СК України, на спірну квартиру, а також норми ст. 317 ЦК України, відповідно до якої власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном, відповідач своїми протиправними діями створює перешкоду для вселення її до квартири, та користування нею спірною квартирою. Відповідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів зокрема можуть бути припинення дії, яка порушує право, примусове виконання обов'язку, або іншим способом. Ст. 391 ЦК України передбачає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Конституція України у ч. 1 ст. 55 гарантує кожному, що його права і свободи захищаються судом. Відповідно до офіційного тлумачення зазначеної норми, здійсненого Конституційним Судом України та викладеного у Рішенні від 25 грудня 1997 року № 9-зп у справі за зверненням жителів м. Жовті Води, її потрібно розуміти як гарантований кожному захист прав і свобод у судовому порядку. Суд не може відмовити у правосудді, якщо громадянин України, іноземець, особа без громадянства вважають, що їх права і свободи порушені або порушуються, створено або створюються перешкоди для їх реалізації або мають місце інші ущемлення прав та свобод. Згідно правових позицій Конституційного Суду України, викладених у рішенні від 9 липня 2002 року № 15-рп/2002 у справі про досудове врегулювання спорів свідчать про те, обрання певного засобу правового захисту, у тому числі і досудового врегулювання спору, є правом, а не обов'язком Особи, яка добровільно, виходячи з власних інтересів, його використовує. Встановлення законом обов'язкового досудового врегулювання спору обмежує можливість реалізації права на судовий захист. Право особи (громадянина України, іноземця, особи без громадянства, юридичної особи) на звернення до суду за вирішенням спору не може бути обмежене законом, іншими нормативно-правовими актами. Встановлення законом або договором досудового врегулювання спору за волевиявленням суб'єктів правовідносин не є обмеженням юрисдикції судів і права на судовий захист. Цей принцип також відображений в п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» від 01 листопада 1996 року N9 9. Згідно пункту 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України сторони зобов'язані подати свої докази чи повідомити про них суд до або під час попереднього судового засідання у справі. Докази подаються у строк, встановлений судом з урахуванням часу, необхідного для подання доказів. Згідно ч. 4 п. 7 вищевказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України, подання доказів можливе на наступних стадіях цивільного процесу, тому суд не вправі через неподання доказів при пред'явленні позову залишати заяву без руху та повертати заявнику. Оскільки правовстановлюючого документа у вигляді договору купівлі-продажу на спірну квартиру у неї немає, і він знаходиться у відповідача, вважає за необхідне, зобов'язати відповідача надати в судове засідання цей доказ.

Outcome: approved