Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-24 00:00:00

Орган опіки і піклування просить позбавити відповідача батьківських прав щодо неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], мотивуючи позов тим, що відповідач характеризується за місцем проживання з позитивної сторони, проте його неповнолітній син проживає з дідусем, мати неповнолітнього померла 09.01.2016р., відповідач участі у вихованні сина не бере. Комісія з питань захисту прав дитини Старовижівської РДА 25.02.2016р., вирішила зобовязати відповідача відповідально ставитись до виконання батьківських обовязків. Проте батько дитини на шлях виправлення не став, свідомо усунувся від його виконання не вживав і не вживає заходів щодо налагодження стосунків зі сином і не цікавиться його життям. Погодився, щоб його позбавили батьківських справ, пояснюючи це тим, що в нього немає батьківських почуттів до дитини, немає бажання і часу на його виховання. Позивач вважає, що дії відповідача свідчать про те, що він не піклується про розвиток сина, його навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкується з дитиною в обсязі необхідному для його нормального самоусвідомлення, що свідчить про ухилення від виховання дитини, свідоме нехтування батьківськими обовязками. У судовому засіданні представник органу опіки і піклування [PERSON] позов підтримала, пояснила, що комісія з питань захисту прав дитини Старовижівської РДА двічі розглядала питання про участь відповідача у вихованні сина. Після першого розгляду відповідачу надали шанс виправити своє ставлення до сина, однак відповідач цього не зробив, тому комісія рекомендувала позбавити батьківських прав. Вважає, що дії відповідача свідчать про ухилення від виконання батьківських обовязків. Відповідач у судовому засіданні зазначив, що після припинення стосунків з колишньою дружиною (приблизно 12-13 років) тому провідував сина кілька разів, не цікавився його життям, працює, тому і немає часу ним займатись. Після ініціювання службою питання про позбавлення його батьківських прав відвідував сина кілька разів, однак жодних почуттів до сина не має, виховання сина його не цікавить, погодився з тим, щоб його позбавили батьківських прав. Разом з тим розуміє, що позбавлення батьківських прав не позбавляє його обовязку сплачувати аліменти на утримання сина. Наслідки позбавлення батьківських прав знає і з ними погоджується. Жодних перешкод йому в спілкуванні з дитиною зі сторони родичів не було. Суд, заслухавши пояснення сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Згідно з ч.1 ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Положеннями ч.1 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" встановлено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, що їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.1 ст.164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони, зокрема ухиляються від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню дитини. Відповідач є батьком неповнолітнього [PERSON], [INFO] (а.с.4), мати дитини [PERSON] (в подальшому прізвище змінено на Миселюк) померла 09.01.2016р. (а.с.5). Відповідач сплачує аліменти на утримання сина (а.с.6). Як вбачається із висновку органу опіки і піклування неповнолітній [PERSON] проживає з дідусем, дитині створені необхідні умови для повноцінного розвитку та проживання /а.с.11-12/. Згідно з довідками з місця навчання відповідач не цікавиться навчанням і поведінкою сина /а.с.10/. Виходячи з викладеного, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав. Викладені у висновку органу опіки та піклування обставини, які були взяті за основу при вирішенні питання про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно неповнолітньої сина повністю підтверджується при розгляді справи в суді. Неповнолітній [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що батько майже ніколи не провідує його, кілька разів приходив до нього після ініціювання питання про позбавлення батьківських прав. Крім того, батько ніколи не цікавився його життям, навчанням, інтересами, тобто не брав жодної участі у його житті і є для нього чужою людиною, хоча сплачує аліменти. Вважає, що слід позбавити батька батьківських прав відносно нього. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показав, що майже з народження внук проживає разом з ним. Відповідач до сина не приходив, його життям не цікавився, жодної участі у вихованні сина не приймає. Після засідань служби у справах дітей провідував сина, однак зустріч тривала близько 10хв. Після спілкування з батьком внук жодних емоцій, вражень не мав. Свідок [PERSON] і [PERSON] в судовому засіданні показали, що не бачили, щоб відповідач провідував сина. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є працівником РЦСССДМ. Відвідуючи місце проживання неповнолітнього [PERSON] і відповідача було встановлено, що відповідач байдуже відноситься до свого сина і його виховання, не реагує на зауваження свого рідного брата щодо необхідності виховувати сина. Неповнолітній проживає з дідусем в належних умовах проживання і його розвитку. Згідно з листом Старовижівського районного центру соціальних служб для сімї дітей та молоді від 14.04.2016р. про ситуацію в сімї [PERSON] встановлено, що відповідачу надавалися педагогічні рекомендації щодо розвитку і виховання дитини з метою покращення стосунків між дідусем дитини [PERSON] та батьком дитини [PERSON] Неповнолітній пояснив, що рідко спілкується і бачиться з батьком (а.с.9). Встановлено, що порушень прав відповідача як батька щодо участі у вихованні дитини чи у спілкуванні з нею, як пояснив відповідач, не було. Законодавством України закріплено обов'язок того із батьків, який проживає окремо, брати участь у вихованні дитини, окрім того законодавством зобов'язано батьків вирішувати всі питання виховання дитини спільно (ст. 157 СК України). Однак відповідач, проживаючи окремо від свого сина, не виконував свої батьківські обов'язки без поважних та обґрунтованих на це причин. Причини, які на думку відповідача ускладнювали можливість брати участь у вихованні сина, є непереконливими, оскільки при бажанні та належному ставленні до виконання своїх батьківських обов'язків він об'єктивно міг періодично зустрічатися та спілкуватися з сином, цікавитися його життям та навчанням. Відповідач вказаних обставин не спростував, а навпаки підтвердив. Суд, вважає його пояснення щодо неможливості у зв'язку з зайнятістю на роботі відвідувати дитину такими, що не заслуговують на увагу, та свідчать про його небажання та ухилення від обов'язків виховання сина. Наявність рішення про стягнення з його аліментів, висновку суду не спростовують та відповідно до вимог закону та норм моралі не звільняють його від обовязку займатися вихованням сина. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини, схваленої резолюцією 44 сесії Генеральної Асамблеї ООН № 44/25 від 20 листопада 1989 року та ратифікованої постановою Верховної [PERSON] України № 789-XII від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно з принципом 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків. Крім того, суд враховує, що після отримання позову відповідач не змінив своє ставлення до сина, хоча і провідував кілька разів і надалі байдуже відноситься до виконання батьківських обовязків і до можливості позбавлення батьківських прав. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. Разом з тим це насамперед є способом захисту прав та інтересів дитини, а тому при вирішенні цього питання перш за все необхідно виходити з інтересів дитини, з'ясувати та оцінити який позитивний чи негативний наслідок для дитини матиме таке рішення. Надання матеріальної допомоги на утримання дітей є лише однією із складової виконання батьківського обов'язку, і ніяким чином не може замінити участь батька у вихованні дитини, живому спілкуванні з нею, духовному та фізичному її розвитку, підготовці дитини до самостійного життя. Оцінюючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що відповідач не піклувався про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не забезпечував необхідного харчування, медичного догляду і лікування дитини, не спілкувався з дитиною, не виявляв інтересу до життя сина. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов'язками. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків. З аналізу пояснень сторін та досліджених документів суд приходить до висновку, що відповідач батьківських обовязків не виконує, свідомо нехтує ними, а тому позов слід задовольнити. У відповідності до ст.88 ЦПК України\~суд стягує з відповідача в дохід держави судовий збір.

Outcome: approved