Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання їх такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS]. Позовні вимоги обгрутнтовує тим, що вона та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS], відповідно до Свідоцтва про право власності на житло, виданого 20.03.1995 органом приватизації ВЖРЕУ, згідно розпорядження №1704 від 15.03.1995. За даною адресою зареєстровані та проживають: позивач з чоловіком [PERSON], крім них у квартирі зареєстровані їхні: син [PERSON], онуки - [PERSON] та [PERSON] Але, з грудня 2014 року відповідачі фактично не проживають та вже майже чотири роки за місцем реєстрації не з'являються, оскільки знаходяться за межами України. Реєстрація відповідачів створює перешкоди позивачу у реалізації її права власності, оскільки вона надмірно сплачує кошти за комунальні послуги. 29 листопада 2018 року ухвалою суду прийнято справу до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення осіб, у якій роз'яснено відповідачам, право подати заяву із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позов протягом п'ятнадцяти днів з дня вручення ухвали та направлена відповідачам за місцем їх реєстрації.(а.с.20, 21, 22) Вищезазначену ухвалу від 29.11.2018 було надіслано відповідачам на адресу зареєстрованого місця проживання, але листи було повернуто до суду. Відповідно до п. 5 ч. 6 ст. 272 Цивільного процесуального кодексу України від 18.03.2004 за №1618-ІV (далі - ЦПК України), днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Тому суд вважає, що ухвала від 29.11.2018 вручена відповідачам належним чином 17 січня 2019 року. Станом на 11 лютого 2019 року відзив на позов та заперечення від відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON] до суду не надійшли. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі, також не надходили. Крім того, відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] та третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору: [PERSON] є власниками квартири [ADDRESS], на праві спільної сумісної власності в рівних долях, що підтверджується Свідоцтвом про право власності на житло виданого ВЖРЕУ 20 березня 1995 року, згідно з розпорядженням за № 1704 від 15 березня 1995 року. (а.с.7) З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно [NUMBER] від 12.06.2008, вбачається, що власникам [PERSON] та [PERSON], належить на праві приватної спільної часткової власності квартира [ADDRESS], по 1/2 частки кожному. (а.с.8) Згідно довідки від 07 листопада 2018 року КП «Укржитлкомфорт», [PERSON] зареєстрована за адресою: [INFO], разом з нею в даній квартирі зареєстровані: чоловік - [PERSON], онуки - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], та син - [PERSON], [INFO]. (а.с.9) З витягу із протоколу №42 засідання комісії по встановленню фактів тимчасової відсутності мешканців міста від 26.10.2018, вбачається, що комісією вирішено встановити факт тимчасової відсутності громадян: [PERSON], [PERSON], та [PERSON], зареєстрованих за адресою: [ADDRESS]. (а.с.17) Відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 317 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. В силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності перед іншою особою. Згідно зі ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" від 11.12.2003 за №1382-V, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили про позбавлення права користування житловим приміщенням. З огляду на вищенаведене, позовна вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житлом, підлягає задоволенню. Крім того, відповідно до ч. 2 ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Із квитанцій №56, №57, №55 виданих 08 листопада 2018 року вбачається, що [PERSON] сплачено судовий збір на загальну суму 2114 гривень 40 копійок. (а.с.1,2,3) Враховуючи, що позивач [PERSON] просить залишити за нею судові витрати у вищевказаній сумі, суд, залишає судові витрати за позивачем.

Outcome: approved