Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON]Й, в особі представника [PERSON], 22.09.2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] міської ради про визнання права власності на домоволодіння, по вул. Гайовської, 21 у м. Львові. Позовну заяву мотивує тим, що він є землекористувачем ділянки за адресою: м. Львів, вул. Гайовської, 21, що відноситься до земель житлової та громадської забудови. Дане домоволодіння було подароване позивачу його дідом [PERSON] Тітусом Михайловичем 11 жовтня 1984 року, яке [PERSON] отримав 06 грудня 1950 року на підставі Рішенням Виконкому Брюховицької районної ради депутатів трудящих «про затвердження фінансових розрахунків з переселенцем із Польщі гр. [PERSON] Тітусом Михайловичем». Для покращення житлових умов позивачем було збудовано житловий будинок, загальною площею 220,2 кв.м., з господарсько-побутовими спорудами, який у Технічному паспорті, виготовленому ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», зазначений за літерою А-2, з допоміжними господарськими будівлями: гаражу «Б», колодязь «К», огорожа «№1», огорожа «№2» ворота з хвірткою «№3», ворота «№4», хвіртку «№5». В 2013 році він звернувся до Інспекції ДАБК у Львівській області з декларацією про готовність об'єкту до експлуатації, проте 21.05.2013 року отримав лист з повідомленням про повернення на доопрацювання його декларації, у звязку з тим що ним не подано документа що посвідчує право власності або право користування земельною ділянкою. Вподальшому [PERSON] повторно подав, до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, декларацію про готовність обєкта до експлуатації, однак і цього разу 16.02.2016 року отримав відмову в реєстрації декларації. Просить суд визнати за ним право власності на домоволодіння, по вул. Гайовської, 21 у м. Львові, а саме: житловий будинок, площею 220,2 м\\2, який у Технічному паспорті зазначений за літерою А-2, з допоміжними господарськими будівлями: гараж «Б», колодязь «К», огорожа «№1», огорожа «№2» ворота з хвірткою «№3», ворота «№4», хвіртка «№5». У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав в повному обсязі, посилаючись на мотиви, викладені в ньому. Також, додатково вказав, що позивач проживає за вказаною адресою разом з своєю дружиною та двома повнолітніми дітьми. Враховуючи вік дітей, в найближчому майбутньому планується одруження та збільшення сімї, а житловий будинок в якому вони проживають, є застарілий та має малу житлову площу 33,7 кв.м. Тому для збільшення житлової площі та створення умов для проживання дітей разом з своїми майбутніми сімями позивачем було збудовано ще один житловий будинок. Вказаний будинок було заплановано узаконити шляхом прийняття в експлуатацію органом державного архітектурно-будівельного контролю відповідно до ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності», однак враховуючи що позивачу це не вдалось, єдиним шляхом для узаконення даного будівництва та для захисту своїх прав є звернення до суду з даним позовом. Просить позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечень не надала, покладається на розсуд суду. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та надавши їм оцінку в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Пунктом 1 ч.1 ст. 16 ЦК України встановлено спосіб захисту цивільного права шляхом його визнання. Відповідно до ч. 1 ст. 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно ч.3 ст. 376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 5 ст. 376 ЦК України на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо це не порушує права інших осіб. Згідно п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами ст..376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» у справах, пов'язаних із самочинним будівництвом нерухомого майна, суди мають враховувати, що за загальним правилом особа, яка здійснила або здійснює таке будівництво, не набуває права власності на нього (частина друга статті 376 ЦК). Разом із цим, власник земельної ділянки набуває право власності на зведені ним будівлі, споруди та інше нерухоме майно (частина друга статті 375 ЦК), тому на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудовано на ній, якщо це не порушує права інших осіб (частина п'ята статті 376 ЦК). Вирішуючи справу за позовом власника (користувача) земельної ділянки про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно, суди зобов'язані встановлювати усі обставини справи, зокрема: чи є позивач власником (користувачем) земельної ділянки; чи звертався він до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації; чи є законною відмова у такому прийнятті; чи є порушені будівельні норми та правила істотними. Згідно п.14 даної Постанови на підставі частини третьої статті 376 ЦК суд може задовольнити позов про визнання права власності на самочинно збудоване нерухоме майно на земельній ділянці, що не надавалася у власність чи користування особі, яка збудувала його, якщо їй у встановленому законом порядку було передано земельну ділянку у власність або надано у користування під уже збудоване нерухоме майно відповідно до її цільового призначення, та за умови, що будівництво велося з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил згідно із законодавством, містобудівною та проектною документацією, а також у разі, якщо ці обставини були предметом розгляду компетентного державного органу (частина третя статті 375 ЦК). Судом встановлено, що Рішенням Виконкому Брюховицької районної ради депутатів трудящих від 16.03.1949 року за переселенцями, [PERSON] Тітом Михайловичем та [PERSON], було закріплено в селі Білогорща житлові та господарські будівлі що належали поляку [PERSON]. 06 грудня 1950 року, Рішенням Виконкому Брюховицької районної ради депутатів трудящих про затвердження фінансових розрахунків з переселенцем із Польщі гр. [PERSON] Тітусом Михайловичем, було передано господарство у с. Білогорща. Таким чином, [PERSON] Тітус Михайлович отримав у власність домоволодіння в с. Білогорща, що станом на сьогоднішній день відповідає адресі: м. Львів, вул. Гайовської, 21. 11 жовтня 1984 року, [PERSON] Тіт Михайлович, подарував позивачу вказаний цегляний жилий будинок з всіма господарськими будівлями, за адресою м. Львів, вул. Бічна Новоповітряна (Гайовської), 21. На підставі вищевикладеного позивач отримав Реєстраційне посвідчення на вищевказане домоволодіння. Відповідно до Звідно-оціночного акту на домоволодіння, садиба складалась з Житлового будинку, сараю літ. Б, сараю літ. В, сараю літ. Г, вбиральні, колодязя, огорожі та воріт з хвірткою. Також з матеріалів справи вбачається, що позивачем як землекористувачем виконуються усі зобовязання, зокрема сплачується земельний податок. Відповідно до Наказу Держкомстату "Про затвердження Інструкції з ведення погосподарського обліку в сільських, селищних та міських радах" від 08.12.2010 № 491, домоволодіння - житловий будинок з прилеглою до нього земельною ділянкою та належними йому господарськими спорудами та будівлями. Відповідно до ст. 381 ЦК України: «Садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями». Частина 2 статті 381 ЦК України передбачає, що у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба, якщо інше не встановлено договором або законом. Також це зазначено і в ст. 120 ЗК України, де вказано, що якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об'єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Враховуючи вищевказані норми та наявні в матеріалах справи докази, суд погоджується з тим що [PERSON] є землекористувачем ділянки за адресою: м. Львів, вул. Гайовської, 21. Дані висновки узгоджуються з Довідкою відділу Держземагенства у м. Львові Львівської області від 16.05.2013 №40/01-14/2149, відповідно до якої - земельна ділянка на вул. Гайовської, 21, згідно з земельно-кадастровими даними, входить в межі земельної ділянки, площею 0,3500 га, яка знаходиться в користуванні гр. [PERSON] (батька позивача) без належно оформлених правовстановлюючих документів на землекористування (згідно списку землекористувачів та землевласників Залізничного району м. Львова, затвердженого рішенням виконкому [PERSON] міської ради від 06.02.1998 за №51 «Про інвентаризацію земель м. Львова»). За категорією земель дана земельна ділянка відноситься до земель житлової та громадської забудови. В 2011-2013 роках на даній земельній ділянці по вул. Гайовської, 21 у м. Львові позивач побудував житловий будинок з господарсько-побутовими спорудами, який у Технічному паспорті, виготовленому ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», зазначений за літерою А-2, з допоміжними господарськими будівлями: гаражу «Б», колодязь «К», огорожа «№1», огорожа «№2» ворота з хвірткою «№3», ворота «№4», хвіртку «№5». Даний житловий будинок відповідає Ескізному проекту на будівництво двоповерхового житлового будинку по вул. Гайовської,21 у м. Львові. Згідно Звіту про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж обєкту, складеного ФОП [PERSON] ступінь готовності даного будинку становить - 100%, встановлена відповідність вимогам надійності і безпечної експлуатації можливість її безпечної експлуатації, а технічний стан усіх конструкцій та мереж нормальний, що в свою чергу підтверджує, що будинок відповідає будівельним, санітарним та пожежним нормам. Як вбачається із технічного паспорта, складеного Обласного комунального підприємства [PERSON] обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експортної оцінки» житловий будинок позначений літ. А-2, загальною площею 220,2 кв.м., житловою площею 91,0 кв.м., складається з першого поверху: кухні-їдальні площею 64,1 кв.м., житлової кімнати площею 21,3 кв.м., житлової кімнати площею 11,9 кв.м., житлової кімнати площею 12,2 кв.м., загальною площею першого поверху 109,5 кв.м.; другого поверху: кухні-їдальні площею 65,1 кв.м., житлової кімнати площею 21,6 кв.м., житлової кімнати площею 11,9 кв.м., житлової кімнати площею 12,1 кв.м., загальною площею другого поверху 110,7 кв.м.. Судом встановлено, що в 2013 році позивач звернувся в Інспекцію державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області з декларацією про готовність об'єкта до експлуатації, однак 21.05.2013 року отримав лист з повідомленням про повернення на доопрацювання його декларації, у звязку з тим що ним не подано документа що посвідчує право власності або право користування земельною ділянкою. 04.02.2016 року, [PERSON] повторно подав, до Департаменту державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області, декларацію про готовність обєкта до експлуатації, однак 16.02.2016 року отримав відмову, та розяснено, що відповідно до ЗУ «Про регулювання містобудівної діяльності» органам державного архітектурно-будівельного контролю було надано право приймати в експлуатацію збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт обєкти лише до 31.12.2015 року, а таким чином Департамент державної архітектурно-будівельної інспекції у Львівській області позбавлений можливості розглянути його декларацію. З огляду на вищевказане та дослідивши усі наявні матеріали справи судом встановлено, що житловий будинок площею 220,2 м\\2, який у Технічному паспорті зазначений за літерою А-2, з допоміжними господарськими будівлями, відповідає вимогам ДБН України, побудований на земельній ділянці, що знаходиться в користуванні позивача, являється завершеним будівництвом, придатним до експлуатації та не порушує прав третіх осіб. З огляду на наведене суд вважає, що в судовому засіданні, у відповідності до вимог ст. 60 ЦПК України, позивачем подано належні та допустимі докази на підтвердження того факту, що самочинне будівництво здійснено з дотримання усіх визначених законом вимог та умов, які необхідні для прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об'єкта. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги знайшли своє повне ствердження в судовому засіданні, на момент подання позову позивачем було здійснено самочинне будівництво з додержанням архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших норм і правил, а тому за позивачем слід визнати право власності на домоволодіння, по вул. Гайовської, 21 у м. Львові.

Outcome: approved