Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому, збільшивши позовні вимоги, просить стягнути з відповідача фізичної особи - підприємця [PERSON] в її користь заборгованість по заробітній платі в розмірі 2907,48 гривень, компенсацію за невикористані 152 календарні дні щорічної відпустки в розмірі 5820,56 грн., середній заробіток за весь час затримки виплати заробітної плати по 06.05.2015 року в сумі 17052 грн. та моральну шкоду в сумі 5000 грн. Допустити до негайного виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць. Позов мотивує тим, що 09.01.2008 року ФОП [PERSON] її прийнято на роботу продавцем у магазин «[INFO]» згідно трудового договору №13010800016 від 09.01.2008 року, зареєстрованого Бориславським центром зайнятості. У вказаному магазині вона пропрацювала до 12.03.2014 року та звільнена за ст.38 КЗпП України - за власним бажанням, і, відповідно, зазначений трудовий договір знято з реєстрації, про що свідчить запис у трудовій книжці. При розрахунку, у день її звільнення, відповідач не провела з нею остаточного розрахунку та не виплатила їй всіх належних сум, а саме: заробітну плату за період роботи з 01.01.2014 року по 12.03.2014 року включно в сумі 2907,48 грн. (1218,00 + 1218,00 + 471,48 = 2907,48 грн.); грошову компенсацію за невикористані 152 кал. Дні щорічної відпустки (за період роботи з 09.01.2008 року по 12.03.2014 року) в сумі 5820,56 грн. (9 х 1147,00 + 3 х 1218,00) / 365 х 152 = 5820,56 грн. Намагаючись вирішити ситуацію, яка склалась між нею та роботодавцем мирним шляхом, вона 01.09.2014 року звернулася до відповідача з письмовою претензією про виплату їй вищевказаних невиплачених коштів. Однак, ні відповіді, ні коштів вона не отримала. Вказані обставини змусили звернутися її з даним позовом до суду. Крім цього, вважає, що відповідач повинна сплатити їй також суму середнього заробітку за час затримки розрахунку, що становить 17052 грн. (40,60 грн. /середній заробіток за 1 календарний день/ х 420 кал. днів = 17052 грн.) Позивач [PERSON] в судовому засіданні збільшені позовні вимоги підтримала та, будучи допитаною в якості свідка показала, що вона працювала в магазині [PERSON] 6 років. Згодом, в магазині, де вона працювала продавцем, почались недостачі, в результаті чого її змусили написати розписку про повернення коштів. Усі 6 років вона працювала в одному відділі з продавцем [PERSON], з якою останніх 2 роки перебувають у неприязних стосунках. Коли вони змінювались на роботі та проводили звірку, виявлялись неодноразово недостачі, після чого [PERSON] вираховувала з неї гроші. 27.02.2014 року складено акт про те, що їй виплачено кошти, зокрема, відпускні. Однак, у цей день вона приходила в магазин до [PERSON], якій принесла 4000 грн. для того, щоб остання повернула їй трудову книжку. 27.02.2014 року вона не працювала, але прийшла близько 15 год, після чого вони з відповідачкою пішли в кабінет у продуктовому магазині. У приміщенні знаходились також [PERSON] та чоловік відповідачки. У графік погашення заборгованості по нестачі [PERSON] у той день записала 2100 грн. від [PERSON], 1000 грн. - з її заробітної плати та 4000 грн., які вона принесла із собою. Акт від 27.02.2014 року про виплату їй заробітної плати вперше вона побачила в судовому засіданні. Грошей, розмір яких зазначений у даному акті, вона не брала. У відпустки вона взагалі не ходила і просила відповідача вписати у графік заборгованості кошти, нараховані за невикористані відпустки. Проте, остання на таке не погодилась. Заробітну плату вони отримували раз у місяць, але останній рік з ними проводили розрахунок за кожний відпрацьований тиждень. Наприкінці року вони розписувались за отримані кошти в зошиті [PERSON], а в платіжних дорученнях не розписувались, бо відповідач їх вчасно не заповнювала. За січень, лютий і березень 2014 року заробітну плату вона не отримувала і не розписувалась щодо її виплати. Після того, як почали неодноразово виявлятись у магазині нестачі, у неї з [PERSON] та її чоловіком склались теж неприязні стосунки. Зазначила також, що у наказі про відпустку вона не розписувалась. З 27.02.2014 року вона на роботу не виходила, але в центр зайнятості не зверталася, так як не мала трудової книжки. І лише 07 березня 2014 року адвокат допомогла написати їй заяву про звільнення, а 11.03.2014 року вони зідзвонились з [PERSON] та домовились про зустріч 12 березня, щоб розірвати трудовий договір. З претензіями щодо ненадання відповідачкою відпусток чи з приводу інших порушень вона нікуди не зверталась. Представник позивачки - адвокат Ловінська С.С. у судовому засіданні підтримала збільшені позовні вимоги та доповнила, що [PERSON] працювала у ФОП [PERSON] продавцем в смт. Східниця Львівської області в магазині «[INFO]» з 09.01.2008 року по 12.03.2014 року згідно трудового договору №13010800016, зареєстрованого Бориславським міським центром зайнятості. При розрахунку, всупереч вимог ст.ст. 47, 116 КЗпП України, у день її звільнення відповідач не провів з нею остаточного розрахунку та не виплатив усіх належних їй сум, а саме: заробітної плати за період роботи з 01 січня 2014 року по 12 березня 2014 року включно в сумі 2907,48 грн.; грошової компенсації за невикористані 152 кал. дні щорічної відпустки (за період роботи з 09.01.2008 року по 12.03.2014 року) в сумі 5820,56грн. Відповідно до ст.46 Господарського Кодексу України, підприємці мають право укладати з громадянами договори щодо використання їх праці. При укладенні трудового договору (контракту, угоди) підприємець зобов?язаний забезпечити належні і безпечні умови праці, оплату праці, не нижчу від визначеної законом та її своєчасне одержання працівниками, а також інші соціальні гарантії, включаючи соціальне медичне страхування та соціальне забезпечення відповідно до законодавства України. Порядок оплати праці працівників регулюється Законом України «Про оплату праці», який, як вказано в його преамбулі, поширюється на трудові відносини працівників, і з окремими громадянами в тому числі - підприємцями. Відповідно до ст.30 вказаного Закону, при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов?язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Положення цієї статті вказують на перелік документів, які могли б служити письмовими доказами виплати заробітної плати працівнику. У цей перелік входить: повідомлення, так звані фішки, графіки змінності, доведені до відома працівника, напередодні кожного місяця, табель обліку використання робочого часу за кожен звітний період, яким є один місяць, платіжні відомості, за якими виплачувалась заробітна плата, з підписами працівника в одержанні, та або із зазначенням суми депонованої неодержаної працівником заробітної плати та докази депонування неодержаної працівником заробітної плати, якщо таке проведено. Саме документи, зазначені в цьому переліку, були би належними і допустимими доказами виплати коштів. Таких доказів відповідач не надав. Відповідачем не надано заперечень своєї вини, не надано навіть письмового заперечення проти позову. Показання свідків, запропонованих відповідачем, жодним чином не підтверджують наявність обставин, на які посилається останній. Згідно індивідуальної відомості про застраховану особу [PERSON] від 03.03.2015 року, (отриманої ними на запит з Пенсійного фонду України в м.Дрогобич та Дрогобицькому районі), [PERSON] за період роботи з 09.01.2008 року по 12.03.2014 року у відпустці не перебувала. Це підтверджується нарахуванням однакової заробітної плати щомісяця, у розмірі мінімальної заробітної плати. Твердження відповідача, що ним було відправлено [PERSON] у відпустку згідно наказу від 21.05.3013 року за № 2 за період роботи з 09.01.2008 року по 09.01.2009 року строком на 24 кал. дні, з 01 липня 2013 року по 24 липня 2013 року, не може, на її думку, судом братися до уваги як доказ, оскільки цей наказ засвідчує намір роботодавця про надання відпустки, а не саму дію. Немає доказів його виконання, у тому числі і виплати відпускних: відсутні платіжні відомості, за якими нібито були виплачені відпускні кошти з підписом [PERSON] про їх одержання або докази депонування таких сум. Слід врахувати, що сама довідка про індивідуальні відомості про застраховану особу [PERSON] засвідчує тільки факт сплати страхових внесків, а не факт виплати заробітної плати. Позивач [PERSON], виступаючи як свідок, показала, що працювала у ФОП [PERSON] протягом з 09.01.2009 року по 12.03.2014 року без відпустки, і компенсації за невикористані щорічні відпустки їй не виплачувались. Аналогічне показала свідок [PERSON], яка працювала також у ФОП [PERSON] з 2008 року по січень 2014 року. Також показання [PERSON] засвідчують, що нею не було отримано коштів в сумі 6752,14грн., як вказано в акті від 27.02.2014 року. Заяву про намір розрахуватися з роботи вона написала тільки 07.03.2014 року, яку надіслала відповідачу поштою - цінним листом з описом вкладеного у лист. І лише після отримання такого, ФОП [PERSON] розрахувала позивачку з роботи, про що свідчить запис як в трудовій книжці, так і в договорі. Крім цього, вважає, що виготовлені відповідачем ФОП [PERSON] ряду письмових форм і текстів не мають ознак документів та не мають доказової сили, та їх зміст суперечить один одному, оскільки вони складені після звільнення [PERSON] і її звернення до [PERSON] спочатку з претензією, надісланою цінним листом з описом вкладеного у цей лист, а згодом звернення в суд з позовом. Якщо брати до уваги акт від 12.03.2014 року, про те, що нібито [PERSON] отримала розрахункові 27.02.2014 року, але трудовий договір розірвали лише 12.03.2014 року, то незрозумілі причини складення відповідачем платіжної відомості за березень з нарахуванням заробітної плати [PERSON] та відповідно проведення відрахувань в пенсійний фонд за березень 2014 року. На її думку, в процесі судового розгляду відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заперечення проти позову, а вина відповідача в порушенні зобов'язань за трудовим договором та в грубому порушенні прав [PERSON] як працівника, доведена повністю. Тому просить задоволити збільшені позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, однак, її представник - адвокат Коцан Р.М. позовні вимоги не визнав та заперечив щодо їх задоволення. Пояснив, що на підтвердження погашення заборгованості по заробітній платі та невикористаних відпусток відповідачем надано акт, складений 27.02.2014 року, де зазначена сума виплачених [PERSON] коштів в розмірі 6752,14 грн. Вказаного числа відповідачем виплачено позивачу заробітну плату за січень, лютий 2014 року та оплату за невикористані відпустки за період роботи 2009 - 2013 роки. Так як [PERSON] в березні 2014 року припинила виходити на роботу, заробітна плата їй виплачена за останні відпрацьовані два місяці. За період роботи 2008 - 2009 роки позивач у липні 2013 року використала відпустку строком у 24 календарні дні, за яку їй виплачено на руки кошти в сумі 1041,36 грн. Щодо виплати 27.02.2014 року позивачу коштів у розмірі 6752,14 грн., [PERSON] змушена була скласти відповідний акт, оскільки [PERSON], взявши гроші у вказаний день, відмовилась підписатись про їх отримання. Дане стверджується також показами свідків, які підписали зазначений акт. Також цього дня сторони мали звернутися в центр зайнятості для розірвання трудового договору, однак, позивач, забравши розрахункові кошти, відразу покинула приміщення магазину. Зазначив, що 12.03.2014 року позивачка добровільно погодилась розірвати трудовий договір і жодних претензій з її сторони не було. Також звертає увагу на те, що позивач просить стягнути заборгованість по заробітній платі без урахувань обов?язкових платежів, тобто, нараховану суму, а не ту, що підлягає до виплати на руки. Хоча, з індивідуальної відомості про застраховану особу, виданої Пенсійним фондом, зазначається сплата відповідачем відповідних відрахувань. Тому, просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, вважаючи їх безпідставними. Вислухавши пояснення учасників судового розгляду, показання свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги слід задоволити частково, виходячи з наступних підстав. Матеріалами справи встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем ФОП [PERSON] з 09.01.2008 року і 12.03.2014 року звільнена з роботи за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України, що стверджується копією трудової книжки позивача, де під №18, зокрема, у графі №4 зроблено запис (завірений Бориславським міським центром зайнятості): «трудовий договір №13010800016 від 09.01.2008 року знято з реєстрації 12.03.2014 року». Що стосується виплати заробітної плати позивачу за період січень - березень 2014 року, то з індивідуальної відомості про застраховану особу ([PERSON].), виданої Пенсійним фондом України в м.Дрогобичі та Дрогобицькому районі, вбачається, що в січні та лютому 2014 року позивачу нарахована заробітна плата в розмірі по 1228,00 грн., а в березні - 430,00 грн.; страхувальник - [PERSON] (код [NUMBER]); страховий стаж в березні 2014 року - 12 днів. Розмір зазначених нарахувань за січень та лютий 2014 року також підтверджується розрахунком нарахування відпусткових [PERSON] за період роботи 09.01.2009 - 09.01.2014 роки, виданим ПП [PERSON] Поряд з тим, з платіжних відомостей за січень, лютий та березень 2014 року ФОП [PERSON] вбачається, що в січні та лютому 2014 року депоновано 4390,28 грн., з яких 1097,57 грн. - сума, проставлена в графі напроти прізвища [PERSON] У березні 2014 року депоновано 3707,23 грн., з яких 414,52 грн. належать до виплати [PERSON] У графі «підпис в одержанні» напроти прізвища позивачки відсутній підпис останньої. Слід зазначити, що згідно п.1.2 Положення про ведення касових операцій у національній валюті в Україні, затвердженого Постановою Правління Національного Банку України від 15 грудня 2004 року №637 (зі змінами та доповненнями від 06.06.2013 р.), депонована заробітна плата - готівкові кошти, що одержані підприємствами (підприємцями) для виплат, пов'язаних з оплатою праці, та не виплачені в установлений строк окремим фізичним особам. Тобто, це зарплата, яка видається виключно з каси підприємства (підприємця) і за якою працівник своєчасно не прийшов. Дане свідчить про нарахування [PERSON] у вищевказані місяці заробітної плати, отримання підприємцем готівкових коштів (з урахуванням утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів) для здійснення відповідної оплати праці та невиплату позивачу у встановлений строк зазначених сум, що, зрештою, стверджується також відсутністю підпису про отримання самою [PERSON] Однак, як вбачається з акту, складеного 27.02.2014 року ФОП [PERSON] в присутності [PERSON] і [PERSON], відповідачем виплачено заробітну плату за січень, лютий 2014 року та розрахункові, в розмірі 6752,14 грн. - [PERSON], яка відмовилась розписатись у платіжних відомостях про їх отримання. Як зазначалось вище, у січні та лютому 2014 року позивачу нарахована заробітна плата у розмірі по 1228,00 грн., а з урахуванням утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів до виплати належало по 1097,57 грн. (1097,57 х 2 = 2195,14 грн. - за два місяці). Що стосується оплати за невикористані відпустки, то з наказу №2 від 21.05.2013 року про надання відпустки, виданого ФОП [PERSON], вбачається, що [PERSON] надано щорічну відпустку за робочий рік з 09.01.2008 року по 09.01.2009 року включно, на 24 календарних днів, з 01.07.2013 року по 24.07.2013 року включно, що передбачено умовами трудового договору від 09.01.2008 року (п.6 - тривалість щорічної оплачуваної відпустки). Даний наказ підписаний керівником та працівником 21.06.2013 року, що свідчить про ознайомлення останньої з таким. Доводи позивача та її представника щодо неправдивості підпису [PERSON] про ознайомлення з наказом, як і самого наказу в цілому, не заслуговують на увагу, оскільки такі не підтверджуються належними та беззаперечними доказами. Разом з тим, як вбачається з індивідуальної відомості про застраховану особу, в липні 2013 року [PERSON] нараховано 1165,91 грн., що також підтверджується розрахунком нарахування відпусткових за період роботи 09.01.2009 року - 09.01.2014 року. На підтвердження факту отримання позивачем вказаних відпускних, [PERSON] надано платіжну відомість №7 на видачу зарплати за липень 2013 року, в якій під №2 зазначена [PERSON], а напроти прізвища останньої у графі «сума» - 1041,36 грн. (з урахуванням утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів), у графі «розписка в одержанні або відмітка про видачу» проставлений підпис. Твердження позивачки щодо фальсифікації вищевказаного документа (платіжної відомості №7) не підтверджуються жодними беззаперечними доказами. Свідок [PERSON] суду показала, що працює продавцем в ПП [PERSON] Наприкінці лютого 2014 року, коли вона знаходилась на робочу місці в приміщенні магазину, [PERSON] прийшла до [PERSON] вирішити питання щодо виплати заробітної плати і розрахункових, оскільки мала намір звільнятися з роботи. Останні направились у кабінет, звідки вона чула голос [PERSON], яка перераховувала кошти. Коли вона зайшла до них у кабінет, позивачка тримала в руках гроші і розмова далі йшла про розрахунки. Після цього [PERSON] відразу пішла, а [PERSON] повідомила, що позивачка не розписалася у платіжній відомості про отримання виплачених коштів, оскільки швидко вирішила покинути приміщення магазину. У [PERSON] на столі лежали платіжні відомості. У результаті, про вказане був складений акт, який вона також підписала. Після цього, з 27.02.2014 року по 12.03.2014 року позивачка в магазині більше не працювала. З [PERSON] вони працювали позмінно в одному відділі близько 5 - 6 років, заробітна плата їм виплачувалась, в більшості випадків без затримання. Однак, в січні 2014 року така їм не була виплачена, тому лише в кінці лютого 2014 року вони отримали кошти за два місяці. У відпустки не завжди ходили, у платіжних відомостях розписувалися не кожного місяця. Свідок [PERSON] суду показав, що приміщення магазину, в якому здійснює свою підприємницьку діяльність [PERSON], належить йому. 27.02.2014 року він прийшов у вказаний магазин і почув у кабінеті розмову на підвищених тонах. Зайшовши туди, побачив [PERSON] та [PERSON], яка тримала в руках гроші. Відповідачка на його запитання повідомила, що виплатила [PERSON] кошти по заробітній платі, але остання не розписалася про їх отримання. Після цього, позивачка швидко вийшла з кабінету та залишила приміщення магазину. Як наслідок, вони задзвонили адвокатові за консультацією та вирішили скласти відповідний акт, в якому він підписався. Отже, у судовому засіданні встановлено та підтверджується письмовими доказами, що відповідачем [PERSON] виплачено позивачу кошти в розмірі 6752,14 грн. в рахунок заробітної плати та невикористаних відпусток за 5 років роботи. Відтак, з урахуванням вищенаведеного, суд дійшов до переконання, що позивачу [PERSON] здійснено виплату коштів за використану відпустку (у липні 2013 року) терміном 24 календарних дні, за період роботи 09.01.2008 - 09.01.2009 роки, в сумі 1041,36 грн. Згідно акту від 27.02.2014 року виплачено заробітну плату за січень 2014 року в розмірі 1097,57 грн., за лютий 2014 року - 1097,57 грн., 4410 грн. - невикористані відпустки за період роботи 09.01.2009 - 09.01.2014 роки (5 років), а також 147 грн. - за березень 2014 року (1097,57 + 1097,57 + 4410 + 147 = 6752,14 грн.). Розмір (4410 грн.) коштів за невикористані відпустки підтверджується розрахунком нарахування відпусткових за 09.01.2009 - 09.01.2014 року, з якого, зокрема, вбачається, що за 120 календарних днів (24 кал.дні х 5 років = 120) нараховано 4410 грн. Таким чином, відповідачем не здійснено у повному обсязі оплату праці за березень 2014 року, зокрема, не виплачено позивачу заробітну плату в розмірі 267,52 грн. (414,52 грн. - 147 грн. = 267,52 грн.). Вказана сума зазначена з урахуванням утримання прибуткового податку й інших обов'язкових платежів, оскільки, як було встановлено вище, 414,52 грн. підлягали до виплати позивачу на руки згідно платіжної відомості за березень 2014 року, а також відповідно до індивідуальної відомості про застраховану особу за даний місяць уже сплачено страхові внески. Заперечення представника відповідача щодо відсутності заборгованості по заробітній платі перед позивачем за березень 2014 року з причин невиходу останньої на роботу, не заслуговують на увагу, оскільки матеріалами справи встановлено та не оспорюється сторонами, що трудовий договір між сторонами розірвано 12.03.2014 року. Дане, в свою чергу, свідчить про те, що трудові відносини між працівником та роботодавцем тривали до вказаної дати і останній зобов?язаний здійснити оплату праці як за умовами договору, так і за вимогами трудового законодавства. Незнання чи небажання керівника щодо застосування заходів дисциплінарного впливу з приводу невиходу працівника на роботу без поважних причин, не може звільняти відповідача від покладеного на нього обов?язку. Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, то позивач письмово зазначає, що сума такого становить 17052,00 грн. Зокрема, виходячи з того, що кількість днів затримки розрахунку становить 420 календарних, то 40,60 грн. (середній заробіток за 1 календарний день) х 420 кал.днів = 17052,00 грн. При цьому, очевидно, що позивач суму середнього заробітку за 1 календарний день виводив з розрахунку: 1218,00 грн. / 30 кал.днів = 40,60 грн. Проте, суд дійшов висновку, що в даній частині позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного для після пред?явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Згідно з ч.1 ст.117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виходячи зі змісту зазначеної статті, підставою відповідальності власника за несвоєчасну виплату звільненому працівникові належних йому сум є порушення строків розрахунку при звільненні (ст.116 КЗпП) та вина підприємства (власника). Як роз'яснив у пункті 20 Постанови "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" № 13 від 24 грудня 1999 року Пленум Верховного Суду України, при розгляді справ про стягнення заробітної плати у зв?язку із затримкою розрахунку при звільненні, якщо буде встановлено, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі наступного дня після пред?явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини, сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальність. У судовому засіданні встановлено та не оспорюється сторонами, що у день звільнення [PERSON] не була на роботі. Остання 01.09.2014 року направила ФОП [PERSON] вимогу про розрахунок, що підтверджується письмовими доказами, зокрема, описом вкладеного у цінний лист (адресований відповідачу), з відтиском поштового штемпеля, та копією квитанції від 01.09.2014 року. Як встановлено судом, станом на 01.09.2014 року з позивачем не було проведено розрахунку по заробітній платі і така заборгованість становить 267 грн. 52 коп. Відтак, відповідно до положень ст.117 КЗпП України, позивачу належить виплатити середній заробіток за період затримки розрахунку, тобто з 02.09.2014 року (наступного дня після пред?явлення вимоги) і по 07.05.2015 року (по день ухвалення рішення судом у даній справі). Виходячи з даних, які містяться в індивідуальній відомості про застраховану особу ([PERSON].), щодо суми заробітку у звітному періоді, в останні два повні відпрацьовані місяці (січень і лютий 2014 року) заробітна плата позивача становить 1228,00 грн. У вказаному періоді 41 (21 + 20) робочий день. Відтак, середньоденна заробітна плата позивача (у відповідності до Постанови КМУ №100 від 08.02.1995р.) становитиме 59,90 грн. ((1228 + 1228) : (21 + 20) = 59,90 грн.), а сума середнього заробітку за час затримки розрахунку - 10362,70 грн. (59,90 грн. х 173 робочих дні). Передбачений ч.1 ст.117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних (неоспорюваних) працівникові сум при звільненні та факт непроведення з ним остаточного розрахунку. Таким чином, вищезазначена сума, тобто 10362,70 грн., підлягає стягненню з відповідача в користь позивача. Слід звернути увагу на те, що судом не взяті до уваги, в якості доказів, копія книги нарахувань заробітної плати та розмірів її до виплати (із зазначенням утриманих сум), а також копії табелів обліку використання робочого часу, оскільки представником відповідача на вимогу суду не надано оригінали зазначених документів. Частиною другою статті 64 ЦПК України визначено, що письмові докази, як правило, подаються в оригіналі. Якщо подано копію письмового доказу, суд за клопотанням осіб, які беруть участь у справі, має право вимагати подання оригіналу. Представник позивача в судовому засіданні клопотав надати оригінали вищезгаданих документів для огляду, і суд, задовольнивши клопотання, вимагав їх подання. Проте, представником відповідача вказана вимога суду була залишена без належного реагування. Також суд не бере до уваги покази свідка [PERSON], яка зазначила, що [PERSON] жодного разу не ходила у відпустку і, зі слів самої ж позивачки, їй відомо, що остання не отримала ще частину зарплати і має намір віднести 4000 грн. [PERSON], щоб забрати трудову книжку. Дані покази не підтверджуються належними і допустимими доказами, та не узгоджуються з іншими доказами по справі. Відповідно до статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім цього, що стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди, то ст.237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Оскільки позивачу несвоєчасно та не в повному обсязі виплачено заробітну плату, виходячи із засад розумності та виваженості, суд дійшов до переконання, що з відповідача в користь [PERSON] слід стягнути 500 грн. у відшкодування моральної шкоди, що відповідатиме, на думку суду, ступеню тяжкості моральних страждань останньої. У відповідності до ст.88 ЦПК України, з відповідача слід стягнути судові витрати в дохід держави.

Outcome: approved