Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання права власності на 1/2 частину гаража незавершеного будівництва. Позовні вимоги мотивувала тим, що вона з 31 грудня 1984 року перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON], який розірвано 5 вересня 2000 року. Від шлюбу мають вже повнолітніх синів [PERSON] та [PERSON] Під час перебування у шлюбі з [PERSON] вони за спільні кошти збудували гараж на два вїзди по вул. Прикордонників в м. Лубни Полтавської області. Рішенням Виконавчого комітету Лубенської міської ради № 91 від 26 квітня 1995 р., пункт № 15, [PERSON] передано безкоштовно в приватну власність земельну ділянку площею 43 кв. м. для гаражного будівництва. Відразу в травні 1995 р. розпочали будівництво та побудували гараж на дві машини, двоє воріт і льох з однієї сторони. На даний час гараж площею 36, 3 кв.м. розміром 7,10 м. х 6,00 м., в експлуатацію не введено, державну реєстрацію права власності відповідач не оформив. Під час розірвання шлюбу між ними було досягнуто угоди, а саме : відповідач [PERSON] оформив на неї та на дітей договори дарування, зокрема подарував 3-кімнатну квартиру по вул. Ватутіна, 35 кв.94 (їй 1/2 частину квартири, дітям по 1/4 частині), і щоб урівняти права дітей на обидві належні їм квартири, попросив її подарувати йому 1/4 частину приватизованої на них чотирьох квартири, де вони всі проживали за адресою [INFO] б, кв.101. Договори дарування були оформлені нотаріально і підписані в один день 7 червня 2000 р. Розподілу майна між ними не було. Вони досягли усної угоди, що все майно, що вони придбали до розлучення буде належати рано чи пізно їх спільним дітям : [PERSON] та [PERSON] в рівних частинах. Таким чином її 1/2 частина квартири по вул. Ватутіна, 35, повинна була дістатися їх сину [PERSON], а 1/2 частина [PERSON] належала б старшому сину [PERSON]. На підтвердження цієї домовленості [PERSON] 12 березня 2002 р. зробив заповідальне розпорядження, яким заповів належну йому частину квартири, що знаходиться в м. Лубни по вул. Прикордонників, 60 б, кв. 101, повністю сину [PERSON], гараж, що знаходиться на вул. Прикордонників в м. Лубни в кооперативі «Москвич» № 30 в м. Лубни, автомобіль ВАЗ-21053, автомобіль ЗАЗ 968, випуску 1986 р., автомобіль ЗАЗ-968, випуску 1993 р., заповів [PERSON] і [PERSON], кожному в рівних частках. Однак, [PERSON] не дотримався їхньої домовленості та в 2017 р. подав проти дітей два позови, перший про визначення розмірів часток у квартирі по вул. Прикордонників, 60 б кв. 101, другий про встановлення порядку користування вказаною квартирою та стягнення заборгованості по оплаті комунальних платежів, незважаючи на те, що він сам користувався квартирою, говорив, що сам її буде оплачувати і доступу до неї дітям не надавав. Після подачі вищезазначених позовів у позивача [PERSON] виник сумнів про те, що відповідач [PERSON] дотримається свого слова щодо розподілу спільного нажитого майна шляхом залишення у спадок вказаного майна своїм дітям : [PERSON] і [PERSON], в тому числі і спірного незавершеного будівництвом гаража по вулиці Прикордонників в м.Лубни. Позивач вважає, що хоча вони розлучилися ще у 2000 році, але на той час її право на визнання вказаного гаража обєктом спільного майна подружжя та його поділ не порушувалося з огляду на досягнуту домовленість про передачу майна їхнім дітям, її право було порушене відповідачем з моменту його звернення з позовами до суду в березні 2017 р. та вересні 2017 р. [PERSON] з цього часу почався перебіг трирічного строку позовної давності. Позивач прохає, суд постановити рішення, яким визнати незавершений будівництвом гараж на земельній ділянці по вулиці Прикордонників в м. Лубни Полтавської області на земельній ділянці площею 43 кв. м. наданій для гаражного будівництва відповідачу [PERSON] рішенням виконавчого комітету Лубенської міської ради від 26.04.1995 р. № 91 обєктом права спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON], встановивши, що гараж належить їм по 1/2 частці кожному. Стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, прохали їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов не визнали, прохали відмовити в його задоволенні. Відповідач не заперечував ту обставину, що спірний, незавершений будівництвом гараж є спільною сумісною власністю його та колишньої дружини [PERSON], але вважає, що позивач пропустила строк позовної давності, який сплив, ще у 2003 році, коли між ними було розірвано шлюб та проведено поділ спільного майна подружжя. Суд, дослідивши матеріали, докази справи, заслухавши учасників процесу, вважає, що позов [PERSON] підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Так, судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 31 грудня 1984 року по 05 вересня 2000 року. Розірвання шлюбу зареєстроване відділом реєстрації актів громадянського стану Лубенського міськвиконкому Полтавської області 05 вересня 2000 року, актова запис 177. (а.с. 14). Від шлюбу сторони мають двох повнолітніх дітей : [PERSON] та [PERSON] Під час перебування сторін у шлюбі, на підставі п.15 рішення Виконавчого комітету Лубенської міської ради № 91 від 26 квітня 1995 року, [PERSON] було передано безкоштовно у приватну власність земельну ділянку площею 43 кв.м. для гаражного будівництва, на якій було збудовано за спільні кошти подружжя [PERSON] та [PERSON] гараж на два автомобілі, двоє воріт і льох з однієї сторони.(а.с.28,29). Згідно довідки ТОВ РОК "Полтаваексперт" від 22 грудня 2017 року, ринкова вартість цегляного гаража, зовнішні розміри 7,10 м.х6,00 м., площею 36, 3 кв.м., двоє металевих воріт, перекритий з/б плитами, рулонна покрівля, погріб 2, 0 м. х 3, 0 м., становить 106 500 грн. (а.с.30). Отже, вищезазначений гараж по вул. Прикордонників в м. Лубни Полтавської області повністю збудований, придатний для використання з метою розташування та зберігання автомобілів та інших транспортних засобів, однак не зданий в експлуатацію та не проведено державної реєстрації права власності на вказану нерухомість . Вищезазначені обставини сторонами визнаються і не оспорюються. Крім цього, сторонами визнається і оспорюється та обставина, що спірний незавершений будівництвом гараж є спільною сумісною власністю колишнього подружжя [PERSON] та [PERSON] і суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цієї обставини або добровільності її визнання. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Згідно з нормою статті 319 цього Кодексу власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved