Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним в порядку спадкування за заповітом після смерті його матері - [PERSON], яка померла [INFO] року, право власності на: житловий будинок з надвірними спорудами, загальною площею 45,9 кв.м., житловою площею 35,5 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] земельну частку (пай) площею 0,60 умовних кадастрових гектари, яка розташована на території Зарічненської сільської ради Жидачівського району Львівської області, яка належала чоловікові [PERSON] - [PERSON], який помер [INFO] року, на підставі сертифіката на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER] виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №230 від 14 квітня 1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Жидачівською РДА по Зарічненській сільській раді 23 квітня 1997 року за [NUMBER], спадкоємцем якої була [PERSON], яка спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав та право на земельну частку (пай) площею 1,39 умовних кадастрових гектари, яка розташована на території Зарічненської сільської ради Жидачівського району Львівської області, на яку померла мала право на підставі Сертифіката на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER], виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №230 від 14 квітня 1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Жидачівською РДА по Зарічненській сільській раді 23 квітня 1997 року за [NUMBER]. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок з надвірними спорудами, що в [ADDRESS] на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (невіска), [PERSON](онука), [PERSON].(онук), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Частка кожного становила 1/6 житлового будинку. [INFO] року помер його батько - [PERSON] - голова двору, якому на день смерті, окрім частки спірного житлового будинку, належала ще й земельна частка (пай) площею 0,60 умовних кадастрових гектари, яка розташована на території Зарічненської сільської ради Жидачівського району Львівської області, на яку померлий мав право на підставі сертифіката на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER] виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №230 від 14 квітня 1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Жидачівською РДА по Зарічненській сільській раді 23 квітня 1997 року за [NUMBER]. Зазначену спадщину прийняла його мати та відповідно дружина покійного - [PERSON], оскільки фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, незважаючи, що своїх спадкових прав не оформила. Разом з тим, [INFO] року померла і його мати - [PERSON]. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої, окрім успадкованого після смерті чоловіка майна, увійшло право на земельну частку (пай) площею 1,39 умовних кадастрових гектари, яка розташована на території Зарічненської сільської ради Жидачівського району Львівської області, на яку померла мала право на підставі Сертифіката на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER], виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №230 від 14 квітня 1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Жидачівською РДА по Зарічненській сільській раді 23 квітня 1997 року за [NUMBER] та частка у спірному житловому будинку. На випадок своєї смерті покійна склала заповіт, відповідно до якого належне майно заповіла йому. Відтак, він як єдиний спадкоємець, що виявив бажання отримати свідоцтво про право на спадщину, яку фактично прийняв, оскільки на момент відкриття спадщини проживав спільно із спадкодавцем, звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом, проте отримав відмову у видачі такого, у зв'язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на земельні частки (паї), що знаходяться на території Зарічненської сільської ради Жидачівського району Львівської області, що належали померлій та є спадковим майном. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати волю спадкодавця та свої спадкові права, а тому змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] подали заяви про розгляд справи в їх відсутності, оскільки позовні вимоги визнають та не заперечують проти визнання за позивачем права власності на спірне майно. Відповідно до ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом з погосподарської книги с. Лисків Жидачівського району Львівської області №869 від 20 жовтня 2016 року, що станом на 30 червня 1990 року по с. Лисків вул. Підгірна Жидачівського району Львівської області рахувався житловий будинок за колгоспним двором(особовий рахунок [NUMBER]), членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (невіска), [PERSON].(онука), [PERSON].(онук). Вказаний факт додатково підтверджується свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 26 березня 1990 року, копія якого долучена до матеріалів справи /арк. справи 8, 13/. Згідно технічного паспорта від 28 листопада 2016 року(копія якого долучена до матеріалів справи) на житловий будинок [ADDRESS] загальна площа вказаного будинку становить 45,9 кв.м.(житлова - 35,5 кв.м.). Рік забудови - 1957. Інвентаризаційна вартість - 239830 грн. /арк. справи 16-20/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного Суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в [ADDRESS] належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (дружина), [PERSON] (син), [PERSON] (невіска), [PERSON].(онука), [PERSON].(онук). Частка кожного члена двору становила 1/6. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [INFO] року, в с. Зарічне Жидачівського району Львівської області, помер [PERSON], про що 22 червня 2000 року зроблено відповідний запис за №16 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /арк. справи 4/. Спадщина відкрилася в цей же день, [INFO] року, у відповідності до вимог статті 525 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин). Судом встановлено, що спадщина померлого складається із частини(1/6 як члена колгоспного двору) житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що по [ADDRESS] та земельної частки (пай) площею 0,60 умовних кадастрових гектари, яка розташована на території Зарічненської сільської ради Жидачівського району Львівської області, на яку померлий мав право на підставі сертифіката на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER] виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №230 від 14 квітня 1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Жидачівською РДА по Зарічненській сільській раді 23 квітня 1997 року за [NUMBER] /арк. справи 15/. Так, згідно із витягу №31-1309-0.2-4363/2-16, виданого відділом Дергеокадастру у Жидачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 22 вересня 2016 року, сертифікат на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER] виданий на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №230 від 14 квітня 1997 року та зареєстрований в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Жидачівською РДА по Зарічненській сільській раді 23 квітня 1997 року за [NUMBER], земельна частка(пай) розміром 0,60 умовних кадастрових гектарів. Така перебуває у колективній власності СПП «Свіча» і її вартість становить 5881,60 грн. Державний акт на право власності на землю взамін на сертифікат на право на земельну частку (пай) не видавався /арк. справи 11/. Відповідно до частини 1 та 2 статті 524 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. При вищевказаних обставинах, у відповідності до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадщину після смерті [PERSON] прийняла дружина спадкодавця - [PERSON]А, оскільки як спадкоємець першої черги фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, проте юридично своїх прав не оформляла. Разом з тим, в судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [INFO] року, у віці 89 років, в с. Лисків Жидачівського району Львівської області, померла [PERSON], про що 08 вересня 2008 року зроблено актовий запис №20 та Зарічненською сільською радою Жидачівського району Львівської області, від 08 вересня 2008 року, видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /арк. справи 5/. Після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої, окрім успадкованого після смерті чоловіка майна, увійшла частка (1/6 як члена колгоспного двору) житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами, що по [ADDRESS] та право на земельну частку (пай) площею 1,39 умовних кадастрових гектари, яка розташована на території Зарічненської сільської ради Жидачівського району Львівської області, на яку померла мала право на підставі Сертифіката на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER], виданого на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №230 від 14 квітня 1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Жидачівською РДА по Зарічненській сільській раді 23 квітня 1997 року за [NUMBER] /арк. справи 14/. Так, згідно із витягу №31-1309-0.2-4363/2-16, виданого відділом Дергеокадастру у Жидачівському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області від 22 вересня 2016 року, сертифікат на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії [NUMBER], виданий на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА №230 від 14 квітня 1997 року та зареєстрований в Книзі реєстрації Сертифікатів на право на земельну частку (пай), що видаються Жидачівською РДА по Зарічненській сільській раді 23 квітня 1997 року за [NUMBER], земельна частка(пай) розміром 1,39 умовних кадастрових гектарів. Така перебуває у колективній власності СПП «Свіча» і її вартість становить 16148,35 грн. Державний акт на право власності на землю взамін на сертифікат на право на земельну частку (пай) не видавався /арк. справи 12/. З наявної в матеріалах справи копії заповіту від 29 квітня 2002 року, вбачається, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробила розпорядження, згідно якого все належне їй майно заповіла [PERSON]. Судом встановлено, що на день смерті заповідача заповіт не змінений та не скасований /арк. справи 6/. Відповідно до ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 1 ст.1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. З долучених до матеріалів справи копій документів вбачається, що позивач по справі - [PERSON] і є особою на чию користь складено заповіт /арк. справи 7/. Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Так, з наявної в матеріалах справи довідки виданої Зарічненською сільською радою Жидачівського району Львівської області від 04 жовтня 2016 року за №844, вбачається, що до дня смерті і на день смерті [PERSON], разом з нею дійсно був зареєстрований та проживав її син - [PERSON].(спадкоємець) /арк. справи 9/. За таких обставин, позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після смерті своєї матері, як такий, що виявив бажання прийняти спадщину, та фактично її прийняв оскільки на момент її відкриття проживав із спадкодавцем та в законодавчо визначений строк не відмовився від неї і звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Разом з тим, постановою завідувача Жидачівською державною нотаріальною конторою №868\\02-31 від 21 жовтня 2016 року, встановлено факт відмови позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на спадкове майно, у зв'язку з тим, що відсутні правовстановлюючі документи на земельні частки (паї), що знаходиться на території Зарічненської сільської ради Жидачівського району Львівської області, що належали померлій та є спадковим майном /арк. справи 10/. Відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування"роз'яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Разом з тим, відповідно до ч. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об'єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Документи, що підтверджують право особи спадкоємця є сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця, який є правовстановлюючим документом, виданий районною (міською) адміністрацією, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності - права розпорядження земельною часткою (паєм), а не право власності, яке виражається у володінні, користуванні та розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-IV право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Згідно із ст.ст. 81,126 ЗК України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Окрім того, суд враховує, що поданими через канцелярію суду заявами, відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] засвідчила факт визнання ними позовних вимог позивача. Відтак, враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що останні відмовляються від належних їм часток (як членам колишнього колгоспного двору) на користь позивача. А тому, враховуючи наведене, суд приходить до переконливого висновку в підставності позовних вимог [PERSON], щодо визнання за ним цілісно права власності на спірний житловий будинок. Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спадкове майно, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд дійшов висновку, що позов є обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved