Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-10 00:00:00

Позивач 10.10.2019 року звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] , треті особи: служба у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради, про визначення місця проживання дитини, в обґрунтування кого вказував, що він з відповідачкою перебував в зареєстрованому шлюбі, від якого у них народився син [PERSON] [INFO] . До теперішнього часу він та відповідачка не дійшли згоди щодо місця проживання сина. Зараз дитина мешкає разом з відповідачкою, з чим позивач не згоден, оскільки вона веде аморальний спосіб життя, постійно зловживає алкогольними напоями, зустрічається з різними чоловіками в присутності їх сина, що в подальшому може зіпсувати його уявлення про те, якою має бути жінка, дружина, та сім`я, формуючи хибні моральні цінності. Умови проживання в квартирі де наразі мешкає відповідачка з їх сином не відповідають елементарним санітарно-побутовим вимогам. Відсутності необхідні речі, такі як пральна машина. Наполягав на визначенні місця проживання сина [PERSON] разом з ним. Також зазначав, що в інтересах сина проживати з ним, оскільки він має власний бізнес, стабільний дохід в той час як відповідачка не має постійного доходу для матеріального забезпечення умов проживання сина, остання не може забезпечувати умови для нормального виховання дитини. Ухвалою суду від 14.10.2019 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. 03.12.2019 року від відповідача [PERSON] надійшла зустрічна позовна заява про визначення місця проживання дитини, в якій остання просила визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] разом з матір`ю. В обґрунтування зустрічного позову вказувала, що інформація, що викладена у позові [PERSON] , це повністю брехливі твердження та наклеп. Вказувала, що її колишній чоловік часто зловживав спритними напоями, вчиняв сварки та бив її. Намагаючись зберегти сімейні стосунки, та з вірою про можливість виправлення поведінки чоловіка, вона не зверталась за допомогою до правоохоронних органів і не скаржилась. Така поведінка відповідача дійсно створила для дитини не найкращі умови для його розвитку та виховання. Вказувала, що колишній чоловік зловживає своїми батьківськими правами і намагається налаштувати дитину проти неї, щоразу як тільки залишається з ним на одинці. Так після зустрічі дитини з батьком, син сказав їй, що батько попросив його тікати від неї і казати що він хоче до батька. Крім цього вказувала, що із 25.10.2019 року вона здійснює підприємницьку діяльність, зареєстрована як ФОП та отримує стабільний дохід, що дозволяє їй покращити їх із сином умови проживання. Таким чином, твердження відповідача [PERSON] про те, що вона веде аморальний спосіб життя, не займається дитиною, не має доходів являється неправдивими та проявом зловживання своїми правами. Зазначила, що є відповідальною людиною, любить і піклується про їх сина та стан його здоров`я. 03.12.2019 року на адресу суду надійшов від відповідача [PERSON] відзив на первісну позовну заяву, за своїм змістом як зустрічна позовна заява, просила у задоволенні позову [PERSON] відмовити, та залишити місце проживання сина разом з нею. 26.12.2019 року надійшов відзив на зустрічну позовну заяву від позивача [PERSON] де позивач просив задовольнити первісний позов а у задоволенні зустрічного позову відмовити, в обґрунтування відзиву вказував, щодо отримання доході відповідачкою останні дійсно відповідно до відомостей з ДРФО виплачених доходів та утриманих податків від 31.10.2019 року [PERSON] отримала за 1 квартал 2019 року 738,09 грн. за 2 квартал 492,06 грн., тобто дохід який отримано відповідачкою за пів року 1230, 15 грн. вказані суми є мізерними та не є такими, що підтверджують можливість відповідачки забезпечити належне утримання дитини. Щодо самого факту реєстрації [PERSON] як ФОП, то остання зареєструвалась лише після подання позовної заяви. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження працевлаштування матері дитини, її доходу, наявності місця проживання та належних соціально-побутових умов. Водночас позивач може забезпечити розвиток дитини у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним, має з сином тісний емоційний зв`язок, забезпечує його гармонійний розвиток. 24.02.2020 року від відповідача [PERSON] надійшли уточнення до зустрічної позовної заяви, де остання вказала, що лише уточнює зміст позовних вимог, не змінюючи підстав та предмету позову уточнила, що місце проживання матері та дитини уже було визначено сторонами спору на момент народження дитини та її реєстрації - це місце реєстрації та проживання матері за адресою у квартирі [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26.02.2020 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , третя особа: виконавчий комітет Шевченківської районної у м. Полтаві ради про визначення місця проживання дитини. Ухвалою суду від 26 лютого 2020 року залучено до участі в даній справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, Службу у справах дітей Полтавської районної державної адміністрації. 17.06.2020 року надійшла відповідь на відзив позивача за зустрічним позовом де [PERSON] зазначає, що первісним позивачем не наведено жодних вагомих підстав та обгрунтувань для зміни місця проживання їх малолітньої дитини та встановлення місця проживання дитини разом з батьком. Адже з самого народження їх сина, за їх спільною згодою, його місце проживання та реєстрація визначені за місцем її реєстрації та проживання, тобто за адресою їх фактичного місця проживання і на даний час. 18.06.2020 року ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач та його представники в судовому засіданні первісний позов підтримали, просили його задовольнити, в задоволенні зустрічного позову просили відмовити. Відповідачка та її представниця в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечували, зустрічний позов просили задовольнити. Представник Органу опіки та піклування у судовому засіданні підтримав висновок про доцільність визначення місця проживання дитини з батьком. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, тобто обов`язок доказування покладений на сторони. Дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, вислухавши сторони, суд приходить до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню а в задоволенні зустрічного позову слід відмовити з наступних підстав. У відповідності до ч.1 статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Матеріали справи свідчать, що у сторін народився син - [PERSON] [INFO] . З 09.03.2013р. сторони перебували в зареєстрованому шлюбі. Рішенням суду шлюб між сторонами розірвано. Згідно матеріалів позовної заяви після розірвання шлюбу, дитина залишилась проживати з матір`ю. Як пояснив позивач до теперішнього часу вони не дійшли згоди щодо місця проживання дитини, наполягав на визначенні місця проживання дитини з ним через аморальний спосіб життя відповідачки, умови проживання, які не відповідають санітарно побутовим вимогам та відсутність постійного доходу для матеріального забезпечення умов проживання сина. Натомість позивач має власний бізнес,житло, відповідно вільний графік роботи, стабільний дохід, тому має час відводити дитину до садочку, заняття з логопедом, розвиваючі заняття. Так згідно довідки Державної податкової служби Головного управління ДПС у Полтавській області вбачається,що ФОП [PERSON] подано податкову декларацію платника єдиного податку фізичної особи підприємця за 2018 рік, загальна сума доходу за звітний період складає 557150,00 грн. Згідно з випискою з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань від 25.10.2019 року відповідач [PERSON] зареєстрована як ФОП. Відповідно до відомостей ДРФО [PERSON] отримала за 1 квартал 2019 року 738,09 грн., за другий квартал 492 06 грн. Згідно висновку від 25.08.2020р. Орган опіки та піклування Виконавчого комітету Шевченківської районної у м. Полтаві ради вважає доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] [INFO] з батьком [PERSON] . Згідно ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Законодавством визначено права та обов`язки батьків щодо виховання дитини, при цьому пріоритетним та принциповим визначенням є інтереси дитини, що вони повинні бути непорушними в незалежності від стосунків батьків між собою. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України у випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 3 ст. 29 ЦК України Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає, …якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що в тому разі, якщо батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають усіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки, або, у відповідних випадках, законні опікуни, - несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 вказаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують право дитини не розлучатися з обома батьками усупереч їх бажанню, за винятком випадків, якщо в разі компетентні органи, згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно ухвалити рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що вирішують питання соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним з батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 161 СК України вбачається висновок, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Враховуючи, що у судовому засіданні встановлено, що на даний час дитині доцільно проживати саме з батьком, який створив для неї всі належні умови для проживання і для навчання та розвитку, тому суд вважає, що проживання дитини з батьком повністю відповідає дійсним інтересам дитини.

Outcome: approved