Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить [PERSON], [INFO], визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №94 у будинку №1Е по проспекту Наддніпрянському у місті Кам'янське Дніпропетровської області з подальшим зняттям його з реєстрації з відповідної квартири відділом реєстрації місця проживання адміністрації Дніпровського району Кам'янської міської ради. На обґрунтування своїх позовних вимог зазначає, що вона згідно договору купівлі-продажу від 03 квітня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Камянського міського нотаріального округу [PERSON], який зареєстровано в реєстрі за №386 набула право власності на квартиру [ADDRESS]. У квартирі на даний час зареєстрований син колишньої власниці квартири - [PERSON], який не проживає в цій квартирі з 2014 року. Місце знаходження його невідоме. Комунальні служби, що надають послуги з утримання квартири у житловому будинку в рахунках на оплату послуг вказую кількість зареєстрованих мешканців - 2 та нараховують оплату відповідних послуг виходячи з того, що в квартирі проживає дві особи. Крім того, у зв'язку з тим, що в квартирі зареєстрована інша особи вона не можу вільно розпоряджатись належним їй майном, а саме: продати його чи подарувати. Відповідач жодним чином в утриманні квартири, її ремонті, оплаті комунальних послуг участі не приймає, а лише завдає їй матеріальних збитків та його реєстрації в належній їй квартирі створює перешкоди в користуванні та розпорядженні її власністю. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач повторно в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. За таких обставин на підставі ст.74 ЦПК України та ч.4 ст.169 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про день та час судового засідання і таким, що відсутній без поважних причин, що є підставою для вирішення справи на підставі наявних у ній даних і доказів і постановлення заочного рішення. Третя особа - Адміністрація Дніпровського району Кам'янської міської ради в судове засідання не зявилася, належним чином була повідомлена про день та час судового засідання. За результатами повного зясування обставин справи та перевірки їх доказами, надавши їм оцінку за своїм внутрішнім переконанням, суд прийшов до наступних висновків. 03 квітня 2017 року між позивачем [PERSON] та [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] (а.с.8-9). Право власності на зазначену квартиру зареєстроване за позивачем і вона є єдиним власником зазначеного нерухомого майна, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №84142249 від 03.04.2017 року (а.с.7). З січня 2016 року відповідач [PERSON] у вказаній квартирі не проживає. Дана обставина підтверджується письмовими доказами, а саме: Актом про непроживання б/н від 23.05.2017 року, складеним КП КМР «УКОЖФ» (а.с.8). Відповідач [PERSON] на протязі 2016-2017 років не звертався до комунального підприємства Кам'янської міської ради "Управляюча компанія по обслуговуванню житлового фонду" про перешкоджання йому у проживанні в квартирі за адресою [ADDRESS], що підтверджується наданою інформацією за вих.№960/4 від 29 травня 2017 року (а.с.5). Обставина реєстрації відповідача у справі [PERSON], [INFO], у зазначеній квартирі підтверджується копією довідки №1/3382 від 14.04.2017 року про реєстрацію та склад сім'ї (а.с.11) та копією особового рахунку №192181 від 14.04.2017 року на квартиру за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що з позивачем знайома з моменту її переїзду до квартири за адресою: [ADDRESS]. Відповідача [PERSON] свідок знала, як сусіда, де зараз проживає позивач. [PERSON] більше трьох років не бачила в будинку. Раніше він мешкав разом з матір'ю, зараз мати не проживає в вищевказаній квартирі. Їй не відомо, чи звертався [PERSON] до правоохоронних органів щодо чинення йому першкод в користуванні квартирою. Відповідно до ч.1 ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» у цьому Законі наведені нижче терміни вживаються в такому значенні: місце проживання - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком понад шість місяців на рік. Частиною 1 ст.7 цього ж Закону передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст. 72 Житлового кодексу УРСР, встановлено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в квартирі, розташованій за адресою: [ADDRESS] понад шість місяців. При вирішенні питання щодо кожної позовної вимоги, суд приймає до уваги правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). За змістом частини першої статті 16 ЦК кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 7 Закону «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року №5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (ст.41 Конституції України,\~ст.316 - 319 ЦК), то власник на підставі\~статті 391 ЦК\~не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями\~71,\~72,\~109,\~110,\~116 Житлового кодексу Української РСР. У зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Згідно ст.150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до абз.1, 2\~ст.156 ЖК Української РСР\~члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Відповідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ч.1, 2 ст.386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до постанови ВСУ від 16.11.2016 року, у справі 6-709цс16, за змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім'ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями\~статті 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За встановленими судом фактичними обставинами, спір підлягає вирішенню на підстав статей 383, 391 ЦК України, оскільки вони передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сімї. Враховуючи викладене, пояснення позивача та свідка, суд вважає, що позовна вимога про визнання [PERSON], [INFO], таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою №94 у будинку №1Е по проспекту Наддніпрянському у місті Кам'янське Дніпропетровської області підлягає задоволенню. При розподілі судових витрат суд керується ст.88 ЦПК України. Частиною 1 ст.88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved