Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася з цивільним позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в якому просить визнати за нею право власності на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності Держгоспу «Звенигородський» розміром 2,18 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості). Свої вимоги мотивує тим, що 19.10.2002 року померла баба позивачки [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія 1-СГ № 266684, виданим Звенигородською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, 23.10.2002 року. Внаслідок її смерті відкрилася спадщина, до складу, якої увійшла земельна частка (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності Держгоспу «Звенигородський» розміром 2,18 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належала спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія РН № 453855. Зазначає, що за життя спадкодавець не встиг виділити межі земельної ділянки (паю) в натурі та виготовити державний акт на право приватної власності на землю. До кола спадкоємців увійшли позивач у цій справі, її мати [PERSON] та брати [PERSON], [PERSON]. Стверджує, що на момент смерті спадкодавця, позивачка постійно проживала разом із нею по вул. Центральній, №3 в с. Звенигород Пустомитівського району Львівської області, що підтверджується довідкою № 2461 від 01.12.2015 року виданою Звенигородською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, окрім цього до дня його смерті вони вели спільне господарство, позивач організовувала поховання та продовжує доглядати за господарством після її смерті. Вважає, що оскільки вона постійно проживала разом із бабою на момент відкриття спадщини, веде господарство після її смерті і про відмову від спадщини не заявляла, вона, позивач у цій справі, фактично прийняла спадщину та вступила в управління спадковим майном, зокрема земельною часткою (паєм) площею 2,18 га в с. Звенигород Пустомитівського району Львівської області. Наголошує на тому, що право на земельну частку (пай) підтверджується відповідним сертифікатом серія РН №453855, однак оригінал такого було втрачено, що унеможливлює реалізацію права позивача на спадкування через нотаріальну контору. Факт того, що спадкодавцю належала вказана земельна частка (пай), зокрема підтверджується й довідкою № 2462 від 01.12.2015 року, виданою Звенигородською сільською радою Пустомитівського району Львівської області. У судове засідання позивач не зявилася, не повідомила суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового розгляду була належним чином повідомлена, однак подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідачі у судове засідання не зявилися, не повідомили суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового розгляду були належним чином повідомлені, однак подали суду заяви у яких просять позов задовольнити, а судовий розгляд проводити у їх відсутності. Відповідно до ст. 174 ч. 4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до вимог ст.197 ч.2 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання або за розпорядженням головуючого інший працівник апарату суду. У разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, враховуючи те, що заяви про визнання відповідачами позову не порушують прав, свобод чи законних інтересів інших осіб, а позовні вимоги позивача є законними та обґрунтованими, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 19.10.2002 року померла баба позивачки [PERSON], що підтверджується Свідоцтвом про смерть серія 1-СГ № 266684, виданим Звенигородською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, 23.10.2002 року. Внаслідок її смерті відкрилася спадщина, до складу, якої увійшла земельна частка (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності Держгоспу «Звенигородський» розміром 2,18 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), що належала спадкодавцю на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія РН № 453855. За життя спадкодавець не встиг виділити межі земельної ділянки (паю) в натурі та виготовити державний акт на право приватної власності на землю. До кола спадкоємців увійшли позивач у цій справі, її мати [PERSON] та брати [PERSON], [PERSON]. Згідно п. 11 Постанови пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року ( 561-12 ), Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 ( 720/95 ) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР ( 1540-06 ). Так, згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року ( 2768-14 ) сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», право на земельну частку (пай) зокрема мають, громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Нормами ст. 2 цього нормативно-правового акту встановлено, що документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). На момент смерті спадкодавця, позивачка постійно проживала разом із нею по вул. Центральній, №3 в с. Звенигород Пустомитівського району Львівської області, що підтверджується довідкою № 2461 від 01.12.2015 року виданою Звенигородською сільською радою Пустомитівського району Львівської області, окрім цього до дня його смерті вони вели спільне господарство, позивач організовувала поховання та продовжує доглядати за господарством після її смерті. Згідно приписів ст. 548 Цивільного кодексу Української РСР (що діяв на момент виникнення спірних правовідносин), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР, котрий діяв на момент відкриття спадщини, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. У п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами України справ про спадкування» від 24.06.1983р. (у редакції, що була чинна на момент виникнення спірних правовідносин), вказано про те, що якщо у вказаний в ст. 549 Цивільного кодексу Української РСР шестимісячний строк позивач вступив в управління або володіння спадковим майном або його частиною, суд з цих підстав вирішує питання про визнання права на спадкове майно, а не про продовження пропущеного строку. Згідно з п. 3.3. Методичних рекомендацій щодо вчинення нотаріальних дій, повязаних із вжиттям заходів, щодо охорони спадкового майна, видачею свідоцтва про право на спадщину та свідоцтв про право власності на частку в спільному майні подружжя, затверджених рішенням Міністерства юстиції України 29.01.2009 року, під фактом вступу у володіння або управління спадковим майном, що підтверджує факт прийняття спадщини, слід мати на увазі різні дії спадкоємця по управлінню, розпорядженню і користуванню цим майном, підтримання його в належному стані. Враховуючи зазначене вище можна зробити висновок про те, що саме такі дії були вчинені позивачем. Оскільки вона постійно проживала разом із бабою на момент відкриття спадщини, веде господарство після її смерті і про відмову від спадщини не заявляла, вона, позивач у цій справі, фактично прийняла спадщину та вступила в управління спадковим майном, зокрема земельною часткою (паєм) площею 2,18 га в с. Звенигород Пустомитівського району Львівської області. Право на земельну частку (пай) підтверджується відповідним сертифікатом серія РН №453855, однак оригінал такого було втрачено, що унеможливлює реалізацію права позивача на спадкування через нотаріальну контору. Факт того, що спадкодавцю належала вказана земельна частка (пай), зокрема підтверджується й довідкою № 2462 від 01.12.2015 року, виданою Звенигородською сільською радою Пустомитівського району Львівської області. Статтею 16 Цивільного кодексу України, передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а одним із способів захисту прав та законних інтересів особи є визнання права. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Оскільки документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, що зокрема підтверджено їх збереженою копією та довідкою органу місцевого самоврядування, проте були втрачені, та не можуть бути відновлені у встановленому законодавством порядку, позивач змушена звертатися із цим позовом в порядку ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути предявлено зокрема у разі втрати правовстановлюючого документу на нерухоме майно. Аналогічна позиція викладена також у інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Таким чином, з врахуванням наведеного вище, а також того факту, що позивач постійно проживала разом із спадкодавцем на момент її смерті, вона фактично набула право власності на спадкове майно.

Outcome: approved