Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Заявник звернувся до суду із вищевказаною заявою, в якій просить суд розтлумачити зміст заповіту вчиненого 09.07.1999 року [PERSON], посвідченого 09.07.1999 року секретарем Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №58 таким чином, що волевиявлення [PERSON] при вчиненні заповіту було спрямоване на те, що вона заповіла усе належне їй майно з чого б воно не складалось та де б воно не знаходилось своєму онукові [PERSON]. Заява мотивована тим, що [INFO] року померла його бабця [PERSON], яка постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS]. Після її смерті відкрилась спадщина. За життя, 09.07.1999 року, [PERSON] на випадок своєї смерті зробила особисте розпорядження, відповідно до якого заповіла усе своє майно, що розташоване в с. Нападівка Липовецького району йому, [PERSON]. До складу спадкової маси, поміж іншого майна, увійшло право на земельну частку (пай), що перебуває у колективній власності КСП «Трудівник», розміром 3,65 умовних кадастрових гектарів, вартістю 16 558 грн., яке [PERSON] отримала на підставі Сертифіката серія [NUMBER], виданого Липовецькою районною державною адміністрацією 16.04.1997 року. Після смерті [PERSON], він [PERSON], спадщину прийняв фактично, згідно норм діючого на той час ЦК УРСР, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. За наявності заповіту спадкоємців, які б мали право на обов'язкову частку - відсутні. Отож заявник є єдиним спадкоємцем, якому на частину майна було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Однак 07.09.2016 року нотаріусом заявнику було відмовлено у видачі на його ім'я свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на земельну частку (пай), члена КСП «Трудівник» с. Нападівка Липовецького району Вінницької області. Вказана відмова була мотивована тим, що для нього є незрозумілим заповіт, оскільки [PERSON] заповіла все своє майно, що розташоване в с. Нападівка Липовецького району, а розпаювання земель даної категорії може мати місце лише за межами населеного пункту. Вказана обставина перешкоджає йому в оформленні своїх спадкових прав, іншого порядку встановлення даного факту чинним законодавством не передбачено. В судовому засіданні представник заявника [PERSON] вимоги за заявою підтримала з підстав, що зазначені у заяві, просила суд їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - Нападівської сільської ради Липовецького району Вінницької області в судове засідання не з'явився, однак на адресу суду сільський голова надіслав заяву, в якій не заперечував проти задоволення заяви [PERSON], просив розгляд справи проводити без їх участі. Ураховуючи те, що представник заінтересованої особи використав надане йому ч.2 ст.158 ЦПК України, право заявляти клопотання про розгляд справи у його відсутності, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. Суд, вислухавши пояснення представника заявника, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з'ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав оцінку, дійшов висновку про таке. [INFO] року померла [PERSON], на що вказує свідоцтво про смерть серія [NUMBER], яка постійно проживала та була зареєстрована в [ADDRESS], підтвердженням чому є довідка видана виконавчим комітетом Нападівської сільської ради 08.11.2016 року за №692 (а.с. 9, 10). Після її смерті відкрилась спадщина. Судом встановлено з матеріалів Спадкової справи до майна померлої [PERSON], що за життя, 09.07.1999 року, вона на випадок своєї смерті зробила особисте розпорядження, відповідно до якого заповіла усе своє майно, що розташоване в с. Нападівка Липовецького району своєму онукові [PERSON], тобто заявникові. Заповіт був посвідчений секретарем Нападівської сільської ради [PERSON] 09.07.1999 року та зареєстрований в реєстрі за №58. Згаданий заповіт не змінювався та не скасовувався, про що свідчить запис вчинений на його зворотній стороні секретарем сільської ради, який засвідчений належним чином (а.с. 22). Із матеріалів Спадкової справи судоми встановлено, що заявник, будучи спадкоємцем за заповітом, спадщину прийняв фактично, відповідно до діючого на час відкриття спадщини законодавства (п.1 ч.1 ст. 549 ЦК України, 1964 року) вступивши в управління та володіння спадковим майном. Інші спадкоємці - відсутні. На частину майна, що увійшло до спадкової маси на ім'я [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом (а.с.11 Спадкової справи). 07.09.2016 року постановою державного нотаріуса Липовецької державної нотаріальної контори Вінницької області у видачі на ім'я заявника свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну частку (пай), члена КСП «Трудівник» с. Нападівка Липовецького району Вінницької області, після смерті [PERSON] було відмовлено. Вказана відмова нотаріуса була мотивована тим, що [PERSON] заповіла все своє майно, що розташоване в с. Нападівка Липовецького району, а розпаювання земель даної категорії може мати місце лише за межами населеного пункту (а.с. 20, 21). У п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008, № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", зазначено, що якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України N 5 від 31.03.95, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. З положень ч.2 ст. 1256 ЦК України слідує, що суд може здійснити тлумачення заповіту відповідно до статті 213 цього Кодексу, якщо його зміст є неоднозначним, незрозумілим, що перешкоджає його виконанню, за зверненням спадкоємця. За правилами ч.1 та ч.2 ст.213 ЦК України, на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 213 ЦК України при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину та інші обставини, що мають істотне значення. Аналізуючи зібрані у справі докази судом встановлено, що до складу спадкової маси, увійшло право спадкодавця на земельну частку (пай), що перебуває у колективній власності КСП «Трудівник» розміром 3,65 в умовних кадастрових гектарах, вартістю 16 558 грн., яке покійна [PERSON] отримала на підставі Сертифіката серія [NUMBER], виданого Липовецькою районною державною адміністрацією16.04.1997 року (а.с.17). Наведене констатовано також листом Відділу Держгеокадастру у Липовецькому районі Вінницької області (а.с. 18), відповідно до якого згідно рішення Нападівської сільської ради [PERSON] запроектовано земельну ділянку на полі ДП-11, площею 3,9899 га. До складу сім'ї померлої, за відомостями сільської ради входили: чоловік [PERSON], який помер [INFO] року, тобто ще до смерті дружини; дочка [PERSON], тобто мати заявника, що доведено свідоцтвом про її народження та відповідно свідоцтвом про одруження, в результаті чого було змінено прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]», яка померла [INFO] року; син [PERSON], який помер [INFO] року, до смерті [PERSON] (а.с. 13-16). Із показів свідка [PERSON], яка була допитана в судовому засіданні в порядку ст.180 ЦПК України, судом встановлено, що на момент посвідчення заповіту у 1999 році вона працювала секретарем Нападівської сільської ради Липовецького району, саме вона посвідчувала заповіт [PERSON], на ім'я [PERSON], як посадова особа органу місцевого самоврядування, а тому достовірно може стверджувати, що спадкодавець мала намір розпорядитись саме усім належним їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось на користь саме її онука. Проте на той час у сільській раді склалась така практика, тому вказівка щодо місцезнаходження майна є помилковою, оскільки у той час в сільській раді так викладались змісти не лише цього одного заповіту. Здобуті у справі докази свідчать про те, що в тексті заповіту щодо місцезнаходження земельної ділянки дійсно зроблено помилку, так як дійсне волевиявлення спадкодавця було спрямоване на розпорядження саме усім належним йому майном, де б воно не знаходилось, метою правочину передати майно на користь одного визначеного нею спадкоємця, тобто її онука. Від встановлення юридичного факту щодо тлумачення заповіту про місцезнаходження майна залежать майнові права заявника, він реалізовує своє право на спадщину, інші спадкоємці відсутні. Іншого порядку встановити факт, про який заявник просить суд чинним законодавством не передбачено. Встановлення даного факту не пов'язане із спором про право, так як спадкоємцем майна є лише один заявник, сільська рада не заперечує щодо встановлення даного факту. За таких обставин, суд задовольняє дану заяву. На підставі викладеного та

Outcome: approved