Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-02 00:00:00

ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит»звернувсядо суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягненнязаборгованості за кредитним договором. Зазначав, що29 березня 2012 року між Банком «Фінанси та Кредит» та [PERSON] укладено Кредитний договір № 0-4/12-00400-с-а на підставі якого Банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 515 335,0 грн. в тимчасове користування на умовах забезпеченості поворотності, строковості, платності з оплатою за процентними ставками, встановленими умовами договору,якізобов'язавсяповертатичастинами до 29.03.2022 р. та сплачувати 12,0 % річних за користування кредитом відповідно до графікапогашеннязаборгованості до 10 числа кожного поточного місяця. Одночаснов забезпечення виконання зобов'язань, що випливають з умов Кредитного договору № 0-4/12-00400-с-а від 29.03.2012 р., між [PERSON] (заставодавець) та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (заставодержатель) було укладено Договори застави майнових прав № 3859-90400/0312 згідно якого в іпотеку передано належні заставодавцю майнові права вимоги на суму 100,00 грн., які виникли на підставі депозитного договору №2708/370-12 від 30.03.2012 року. Крім того між АТ «Банк «Фінанси та Кредит»» та [PERSON] укладено Договір поруки № 0-4/12-00400-с-а/1 від 29.03.2012р. В процесі розгляду справи позивач уточнив позовні вимоги та, посилаючись на те, що відповідач та поручитель не дотрималися встановленого кредитним договором графіка платежів, у зв'язку з чим виникла заборгованість щодо повернення кредитних коштів, сплати процентів, пені та штрафу, тому просив стягнути з відповідачів солідарно на його користь заборгованість у загальній сумі 847 764,48 грн. та судові витрати по справі. [PERSON] звернулася до суду із зустрічним позовом про визнання недійсними кредитного договору та договору поруки і вказала, що кредитний договір між банком та [PERSON] укладено з порушеням вимог ст. 65 ч.2 СК та ст.. 369 ч.4 ЦК, оскільки згоди на його укладення вона, як дружина, не давала. Договір поруки не підписувала. У судовому засіданні представник позивача позов підтримала та просить задовольнити, з підстав, викладених у позовній заяві та заяві про уточнення позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] в останніх судових засіданнях участі не брав, подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, однак у попередніх судових засіданнях виходив з того, що кредитний договір укладено з порушенням вимог статті 203, статті 1054 ЦК України, оскільки банком порушено кредитну програму щодо видачі кредитних коштів, а факт надання банком грошових коштів позичальнику не підтверджено належними та допустимими доказами. Просив у позові відмовити. Представник [PERSON] первісний позов заперечив, зустрічний підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. Суд, вислухавши пояснення представників позивача та відповідача, представника позивача за зустрічним позовом та дослідивши надані сторонами докази та матеріали справи вважає, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню у повному обсязі, а позовна заява за зустрічним позовом до часткового задоволення , виходячи з наступного: Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог-відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 610 ЦК України передбачено, що, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом ( ст.611 цього Кодексу).. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконавйого у строк, встановлений договором або законом. В той же час ст. 638 ЦК України передбачає, що, договір є укладеним, якщосторони в належнійформідосяглизгоди з усіхістотних умов договору. Судом достовірно встановлено, що дійсно між позивачем таВоробцем М.С. 29 березня 2012 року укладено кредитний договір № 0-4/12-00400-с-а, на підставі якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 515 335грн.,00 коп. Дані обставини підтверджено наявною у справі завіреною належним чином копією кредитного договору, заявами [PERSON] на отримання кредиту від 28.03.2012р. та про видачу кредитних коштів від 30.03.2012р., інформацією про умови кредитування від 29.03.2012р., які підписана відповідачем. Факт отримання відповідачем [PERSON] кредитних коштів у сумі 515 335,0 грн. підтверджено належно завіреною копією заяви на видачу готівки № 1 від 30.03.2012р. Вказані вище докази суд визнає достовірними, а тому бере їх до уваги під час ухвалення рішення. Пунктом 3.2. Кредитного договору встановлено, що позичальник зобовязується повністю повернути кредитні ресурси, отримані за договором до 29.03.2022р. Порядок сплати процентів за користування кредитними коштами визначений розділом 4 кредитного договору. Так, пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що позичальник сплачує банку проценти за користування кредитними ресурсами у валюті кредиту по процентній ставці 12% річних. Згідно п. 3.2 та п. 4.3 Кредитного договору, Позичальник зобовязується щомісячно, в термін з 1 по 10 число кожного місяця здійснювати погашення позичкової заборгованості та відсотків за користування кредитними ресурсами. Заборгованість відповідача [PERSON] перед банком за кредитним договором № 0-4/12-00400-с-а визначена у доданих до позовної заяви та заяви про уточнення позовних вимог розрахунках. З наданого позивачем суду розрахунку заборгованості відповідача видно, що відповідач здійснював платежі тільки по сплаті відсотків до 23.10.2012 року включно, тобто порушив взяті на себе зобов'язання по кредитному договору. При цьому суд виходить з того, що в обох розрахунках загальна сума заборгованості по основному боргу кредиту ( сума простроченої + сума строкової заборгованості) становить одну і ту ж суму 515 335,0 грн., що повністю узгоджується з детальним розрахунком, відображеним у розділі 1 «Розрахунок суми основної заборгованості по кредиту». Розрахунок заборгованості по сплаті відсотків ( розділ 2 та оновлений станом на 24.03.2016р.) співпадають з графіком погашення, доданим до кредитного договору, а тому суд вважає їх правильними. Право Банку стягувати штрафні санкції, передбачені п. 6.1. розділу 6 Кредитного договору № 0-4/12-00400-с-а. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. В силу вищевказаних норм права та згідно умов укладеного сторонами кредитного договору, на думку суду, банк має право на дострокове виконання боргових зобовязань, шляхом повного погашення заборгованості за договором, тобто повернення отриманих кредитних ресурсів та сплати всіх нарахованих і несплачених процентів, а також пені, отже первісний позов підлягає до задоволення. При цьому суд не бере до уваги твердження представника відповідача [PERSON] про те, що кошти за кредитним договором № 0-4/12-00400-с-а.позичальник не отримував, оскільки дана позиція представника відповідача спростована зазначеними вище доказами, які суд визнав достовірними. Судом не може бути зменшено розмір на користь банку пені з підстав, визначених ч.3 ст. 551 ЦК України, оскільки заявлена банком сума пені у розмірі 116 865,97 грн., є значно нижчою, ніж розмір суми заборгованості по основному боргу та нарахованих і несплачених відсотках, що разом становить 730 898,51 грн. Вказана норма права дає право суду зменшити розмір неустойки тільки за умови, якщо така сума неустойки значно перевищує розмір збитків. Таким чином загальний розмір заборгованості за кредитним договором № 0-4/12-00400-с-а від 29.03.2012р., який підлягає до стягнення з [PERSON] на користь банку станом на 24.03.2016р. становить 847 764,48 грн., з яких: - сума строкової заборгованості по основному боргу (тілу) кредиту 421 870,05 грн. - сума простроченої заборгованості по основному боргу (тілу) кредиту 93 464,95 грн. - сума строкової заборгованості за відсотками - 3 886,13 грн. - сума простроченої заборгованості за відсотками 211 677,38 грн. - пеня - 116 865,97 грн. Позовні вимоги банку до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості в солідарному порядку не підлягають до задоволення. Так, відповідно до ст. 553 ЦПК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свогообов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушеннязобов'язаньборжником. Уразіпорушенняборжникомзобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарніборжники (ст. 554 ЦК України). Висновком експерта науково-дослідного експертно-криміналістичного центру [PERSON] від 30.04.2015р. за № 09/03-512 встановлено, що підписи від імені [PERSON] у графі «Поручителя» у договорі поруки № 0-4/12-00400-с-а/1 від 29.03.2012 та підпис від її імені у графі «Підпис» у кредитному договорі № 0-4/12-00400-с-а від 29.03.2012 року виконані не нею, а іншою особою. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] договір поруки не укладала, отже відповідати перед банком як поручитель за кредитним договором № 0-4/12-00400-с-а від 29.03.2012 року не може. Одночасно суд приходить до висновку про часткове задоволення зустрічного позову в частині визнання недійсним договору поруки та відмову у позові про визнання недійсним кредитного договору. Так, згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 207 ЦК правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. Вчинення підпису від імені позивачки в договорі поруки іншою особою свідчить про відсутність на укладення договору її волевиявлення і тому, як про це роз'яснено у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України N 9 від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. В той же час вчинення в договорі поруки підпису не [PERSON], а іншою особою є одним з доказів відсутності її волевиявлення як учасника правочину, наявність якого відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦПК України є обов'язковою. Завдяки підписанню тексту правочину здійснюється ідентифікація сторони, забезпечується визначеність того, що особа особисто приймала участь у вчиненні правочину, посвідчується намір сторони прийняти на себе зобов'язання відповідно до змісту правочину. Отже, у даному спорі наявною є підстава для визнання недійсним договору поруки № 0-4/12-00400-с-а/1 від 29.03.2012 у зв'язку з недодержанням в момент його вчинення вимог ч. 3 ст. 203 ЦК України. Щодо позовної вимоги [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору з підстав, визначених ч.2 ст. 65 СК та ч.4 ст. 369 ЦК України, заявленої у зустрічному позові, то у її задоволенні слід відмовити, виходячи з наступного: відповідно до ст. 65 Сімейного кодексу України, право подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, що дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права їх спільної сумісної власності, за взаємною згодою. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору щодо спільного сумісного майна недійсним як такого, що укладений одним із подружжя без згоди другого. Договір укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Частина 4 ст. 369 ЦК України регулює питання укладення правочинів щодо розпорядження спільним майном, вчиненим одним із співвласників. Це означає, що дружина та чоловік мають рівні права та обов'язки щодо спільно нажитого у шлюбі майна. Таким чином зазначені вище норми матеріального права, на які посилається у зустрічній позовній заяві [PERSON], регулюють питання виключно щодо розпорядження спільно нажитим майном подружжя, що передбачає перехід, тобто відчуження, права власності на спільне сумісне майно. Кредитний договір № 0-4/12-00400-с-а, на підставі якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 515 335,0 грн. не є правочином про розпорядження майном подружжя у розумінні приписів ст.65 СК та ст.369 ЦК України, а тому згода дружини на його укладення не була обов»язковою. Крім того суд бере до уваги і ту обставину, що кредитний договір № 0-4/12-00400-с-а від 29 березня 2012 року був укладений позичальником в інтересах сім»ї та отримані за цим договором кошти використані в інтересах сім»ї, зокрема на погашення заборгованості перед цим же кредитором за кредитним договором № 1888pv-07 від 16.11.2007р. Дана обставина підтверджена заявою [PERSON] про видачу кредитних коштів від 16.11.2007р., заявою на отримання коштів від 28.03.2012р. Крім цього представник банку ствердила суду, що отримані [PERSON] кошти в сумі 515 335,0 грн. були використані на погашення заборгованості перед цим же банком за кредитом № 1888pv-07 від 16.11.2007р.. З врахуванням встановлених дійсних обставин у даній справі та на підставі зазначених вище норм права, суд не вбачає підстав для задоволення зустрічного позову в частині визнання недійсним кредитного договору № 0-4/12-00400-с-а від 29 березня 2012 року. На підставі викладеного, на підставі ст.ст. 526, 449, 599, 624, 1049,1048,1054 Цивільного кодексу України та

Outcome: approved