Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання малолітньої дитини та стягнення аліментів на дитину, посилаючись на наступні обставини. Позивач з 10.06.1994 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дитину [PERSON], [INFO], який проживає з травня 2016 року з позивачем. Життя з відповідачем не склалося із-за різних поглядів на шлюб та сім'ю, відсутності взаємоповаги та взаєморозуміння, шлюбні стосунки не підтримуються. З травня 2016 року і на даний час дитина проживає з позивачем, відповідач не заперечує проти проживання сина з позивачем, але матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Просить суд розірвати шлюб, визначити місце проживання дитини з батьком та стягнути з відповідача аліменти на утримання дитини у розмірі 1/4 частини з усіх видів її заробітку, але не менше 30%\~ прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. В судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, пояснив, що в серпні 2015 року його дружина разом з сином поїхала до батьків, після чого додому не повернулася, влаштувала дитину в школу в с. Решетилівка. Після закінчення навчального року в травні 2016 року син приїхав до нього на канікули і більше повертатися до матері не схотів. Відповідач проти цього не заперечувала, оскільки сама надіслала всі документи на дитину. Після цього матір з [PERSON] не бачилася, навіть не телефонувала йому, одного разу зателефонувала старшій доньці і поцікавилась як справи у сина. Допомоги відповідач також ніякої не надає. Просив позов задовольнити. Представник 3-ої особи [PERSON], що діє на підставі посвідчення, в судовому засіданні підтримала позовні вимоги, пояснила, що спілкувалася з дитиною, він категорично не бажає повертатися до матері. Відповідач в судове засідання не з'явилась, була повідомлена належним чином про час та місце слухання справи, про причини неявки не повідомила, заперечень щодо вимог позивача не надала. Згідно вимог ст. 224 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про слухання справи, не сповістив суд про причини своєї відсутності. Суд, вислухавши пояснення сторони, 3-ої особи, всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог виходячи з такого. Як встановлено судом, сторони зареєстрували шлюб 10 червня 1994 року, про що Решетилівським районним відділом реєстрації актів громадянського стану, зроблено актовий запис № 27 ( а. с. 5 - свідоцтво про шлюб). Сторони мають дитину [PERSON], [INFO] ( а. с. 4\~- копія свідоцтва про народження). Згідно п. 10 роз'яснень ППВС України №11, від 21.12.2007р. "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов'язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім'ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч.ч.3,4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв'язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Шлюбні відносини між сторонами припинені. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд встановив, що подружжя припинило шлюбні стосунки, не ведуть спільного господарства, мають окремий бюджет, сімя фактично розпалася, поновлення сімейних стосунків вважають неможливим. Таким чином, судом зясовані фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, і встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам подружжя та їхньої дитини. У звязку з викладеним, суд приходить до висновку про задоволення позову в частинні розірвання шлюбу. Згідно\~ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідач до судового засідання не зявилася, суд вважає за необхідне після розірвання шлюбу залишити їй прізвище\~ «Зінченко». Судом встановлено, що неповнолітній [PERSON] проживає разом з батьком, [PERSON]. Відповідно до ст.160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. За ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Відповідно до положень вказаної норми, суд вирішує спір щодо місця проживання малолітньої дитини, якщо батьки не дійшли згоди щодо її місця проживання. Частинами 1 та 2 ст. 161 СК України визначено, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до Принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю. Дитина має право на здорове зростання і розвиток (принцип 4 Декларації прав дитини). Статтею 9 Конвенції про права дитини передбачено, що дитина не повинна розлучатися з батьками - всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосування закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 27 Конвенції про права дитини батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. [PERSON] має постійний дохід, за місцем роботи характеризується позитивно, має належні матеріально-побутові умови, в будинку для дитини створено належні умови для проживання та відпочинку. Згідно висновку органу опіки та піклування Лохвицької райдержадміністрації [PERSON] відповідально ставиться до виконання своїх батьківських обовязків, не вживає спиртні напої та наркотичні засоби, бажає виховувати свого сина та має всі умови та можливості: матеріальний достаток, позитивні людські якості, наміри виховувати дитину в доброті та в дусі поваги і любові. 07.09.2017 року працівником служби у справах дітей районної державної адміністрації з дитиною проведено бесіду, в ході якої дитина висловила бажання проживати разом з батьком. Орган опіки та піклування вважає доцільним визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], разом з батьком [PERSON] в місті Лохвиця, вулиця Б.Хмельницького, буд. 47. Оцінивши зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги щодо визначення місця проживання дитини з батьком підлягають задоволенню, оскільки це відповідає інтересам дитини, позивач має можливість створити дитині належні умови для виховання та розвитку. Щодо позовних вимог в частині стягнення аліментів суд зазначає наступне. Згідно свідоцтва про народження серії І-КЕ № 014100, сторони є батьками [PERSON], який народився 30.10.2005 року ( а.с. 4-\~копія свідоцтва про народження ). Відповідач добровільно матеріальну допомогу на утримання дитини не надає, інших аліментних зобов'язань не має. \~ Згідно\~ст. 180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 182 СК України, передбачено обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів;\~наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно\~ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту прав дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» № 4928 від 17.05.2017 року внесені зміни до\~ст. 182 СК України, якими передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до перехідних положень цього Закону він набирає чинності через місяць з дня його опублікування, Закон опубліковано 08.06.2017 року в газеті «Голос України» № 102, тобто він набрав чинності 08.07.2017 року. Тому при визначенні розміру аліментів, які підлягають стягненню з відповідача на корись позивача, суд керується нормою ч. 2\~ст. 182 СК України, яка діяла на час подачі позову, якою передбачено, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і застосувує її до часу набрання чинності змін у законодавстві. З огляду на зазначене вище, суд, вважає можливим здійснити стягнення аліментів у даній справі у розмірі 1/4 частки, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, що відповідатиме внесеним до ч. 2 ст. 182 СК України змінам, на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» від 17.07.2017 року, який набрав чинності 08 липня 2017 року. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Датою подачі позову є 15.02.2017 року і саме з цієї дати підлягають стягненню аліменти на утримання дитини. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню аліменти розмірі 1/4 частини доходу відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з дня подачі позову\~15 лютого 2017 року по 07.07.2017 року, а з 08.07.2017 року 1/4 частину заробітку (доходу) щомісячно, але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, на утримання дитини [PERSON], [INFO], до його повноліття. В силу\~статті 88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідача судовий збір в розмірі 640 гривень у дохід держави за позовну вимогу про стягнення аліментів на дитину та на користь позивача сплачений останнім судовий збір за позовні вимоги про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини в розмірі 1280,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved