Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-16 00:00:00

Одеська міська рада (далі - Позивач) звернулась до Комунального підприємства «Міське агентство приватизації житла» (далі - Відповідач - 1), Департаменту міського господарства Одеської міської ради (далі - Відповідач-2), [PERSON] (далі - Відповідач-3) з позовом про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним свідоцтва про право власності на житло - квартиру за наступних обставин. Квартира [ADDRESS] була надана [PERSON] на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів міста Одеси № 1862 від 06 вересня1974 року. Виконкомом Ленінської районної ради депутатів трудящих 29 жовтня 1974 року [PERSON] було видано посвідчення № 1862 на право зайняття службової жилої площі за адресою: [ADDRESS], що складається з однієї кімнати житловою площею 15.9 м. кв. Службова квартира була надана [PERSON], який працював сантехніком на період роботи на цій посаді, у будинку місцевої ради та підлягла звільненню у 10-ти денний термін, спільно з усіма проживаючими, у випадку припинення трудових відносин з організацією, про що [PERSON] підписав зобов'язання щодо звільнення вказаної квартири. Не зважаючи на те, що було отримано саме службову жилу площу, розпорядженням органу приватизації у правління житлово-комунального господарства га паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради № 211950 від 06 жовтня 2008 року квартиру [ADDRESS] передано в порядку приватизації у приватну власність [PERSON]. На підставі цього розпорядження, управлінням житлово-комунального господарства та паливно-енергетичного комплексу Одеської міської ради, було видано свідоцтво про право власності па житло від 06 жовтня 2008 року № 211950. Право власності на нерухоме майно зареєстровано КП «ОМБТІ га РОН» 30.10.2008 року. Про зазначені обставини Одеській міській раді стало відомо тільки 04.02.2014 року. [PERSON] помер [INFO], свідоцтво про смерть серії [NUMBER] видано відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеською міського управління юстиції 30 липня 2013 року, актовий запис № 7388. Договір найму жилого приміщення з [PERSON] не укладався. У квартирі без правових підстав проживає відповідач - [PERSON]. Ураховуючи, що службова жила площа згідно положень законодавства приватизації не підлягає, Позивач просить визнати розпорядження органу приватизації незаконним і таким, що підлягає скасуванню. Оскільки підставою видачі свідоцтва про право власності на вказану квартиру віл 06 жовтня 2008 року № 211950, було згадане розпорядження органу приватизації, свідоцтво про право власності Позивач також просить визнати недійсним. Про час та місце слухання справи сторони повідомлені, до суду не з'явились, причини неявки невідомі. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку про задоволення позовних вимог та прийняття заочного рішення. Встановлено, що згідно посвідченню № 1862 від 29 жовтня 1974 року [PERSON], сантехніку Одестепломережи, надана службова жила площа на період роботи на посаді за адресою : [ADDRESS], яка складається з 1-ї кімнати площею 15,9 кв.м. Посвідчення видане на підставі рішення Ленінського виконкому райради від 06 вересня 1974 року № 1161 (а.с.10). 06 жовтня 2008 року розпорядженням органу приватизації № 211950 [PERSON] визначений уповноваженим власником квартири [ADDRESS] (а.с.9). На підставі вказаного розпорядження видане свідоцтво про право власності на зазначене житло та зареєстровано в реєстровій книзі за № 12-36338 (а.с.8). Реєстрація права власності на нерухоме майно здійснена КП «ОМБТІ та РОН» 30 жовтня 2008 року (а.с.7). Згідно довідки КП «ЖКС Пересипський» від 26 червня 2014 року будинок [ADDRESS] знаходиться на балансі Позивача (а.с.26). Відповідно до даних паспорту громадянина України місце проживання [PERSON] зареєстровано 12 березня 2014 року за адресою : [ADDRESS] (а.с.27). Згідно ст. 5 ЖК України, державний житловий фонд перебуває у віданні місцевих Рад народних депутатів (житловий фонд місцевих Рад) та у віданні міністерств, державних комітетів і відомств (відомчий житловий фонд). Згідно зі ст. 61 ЖК користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Відповідно до ст, 118 ЖК службові жилі приміщення призначаються для заселення громадянами, які у зв'язку з характером їх трудових відносин повинні проживати за місцем роботи або поблизу від нього. Жиле приміщення включається до числа службових рішенням виконавчого комітету районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів. Під службові жилі приміщення виділяються, як правило, окремі квартири. За змістом ст. 122 ЖК на підставі рішення про надання службового жилого приміщення виконавчий комітет районної, міської, районної в місті Ради народних депутатів видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення у надане жиле приміщення. Згідно ст. 124 ЖК робітники і службовці, що припинили трудові відносини з підприємством, установою, організацією, а також громадяни, які виключені з членів колгоспу або вийшли з колгоспу за власним бажанням, підлягають виселенню з службового жилого приміщення з усіма особами, які з ними проживають, без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (в редакції закону станом на 06.10.2008 року) до об'єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Не підлягають приватизації: квартири-музеї; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані на територіях закритих військових поселень, підприємств, установ та організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам'яток садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв; квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, що перебувають в аварійному стані (в яких неможливо забезпечити безпечне проживання людей); квартири (кімнати, будинки), віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири (будинки), житлові приміщення у гуртожитках, розташовані в зоні безумовного (обов'язкового) відселенім, забрудненій внаслідок аварії на Чорнобильській АІ Є. У відповідності із ст.ст. З, 15, 16 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому діючим законодавством звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин за винятком випадків, коли розгляд таких справ передбачено в порядку іншого судочинства. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Постановою Пленуму ВССУ від 01.03.2013 № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» надані такі роз'яснення:п. 24, У порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття із такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово- будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов'язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання у належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків (стаття 25 Закону України від 4 вересня 2008 року № 500-VI "Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків") тощо). Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі як відповідача суб'єкта владних повноважень. п. 26. Право власності на майно, на речове право на чуже майно, захист цих прав регулюються цивільним законодавством, і власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК), а особа, якій належить право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі й від власника майна відповідно до положень глави 29 ЦК (стаття 396 ЦК), тому такі спори з урахуванням вимог статті 15 ЦПК підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, якщо однією із сторін є фізична особа, незалежно від участі у них органу державної влади та/або органу місцевого самоврядування (суб'єкта владних повноважень). У такому порядку слід вирішувати спори щодо договору найму в будинках державного і громадського житлового фонду, оскільки за своєю правовою природою право користування житлом має речовий характер, і особливості його реалізації встановлюються Житловим кодексом Української РСР. п. 27 Свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких згідно зі статтею 19 Закону України від 01 липня 2004 року № 1952-1V «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. У зв'язку із цим. суд відповідно до частини першої статті 21, статті 393 ЦК визнає незаконним і скасовує такий акт, виданий владним органом, повністю або частково, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси. Такі спори за участю фізичних осіб розглядаються у порядку цивільного судочинства. Виключну підсудність встановлено для позовів, що виникають із приводу нерухомого майна (частина перша статті 114 ЦПК). Згідно з положеннями етапі 181 ЦК до нерухомого майна належать: земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на них, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Наприклад, це позови про право власності на таке майно; про право володіння і користування ним (стаття 358 ЦК); про події нерухомого майна, що е у спільній частковій власності та виділ частки із цього майна (статті 364, 367 ЦК); про поділ нерухомого майна, що є у спільній сумісній власності та виділ частки із цього майна (статті 370, 372 ЦК): про право користування нерухомим майном (визначення порядку користування ним); про право, яке виникло із договору найму жилого приміщення, оренди тощо: про визнання правочину з нерухомістю недійсним; про звернення стягнення на нерухоме майно - предмет іпотеки чи застави; розірвання договору оренди землі; стягнення орендної плати, якщо спір виник з приводу нерухомого майна; про усунення від права на спадкування та визначення додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЦК У країни, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. У відповідності з ст, 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Власник майна, права якого порушені внаслідок видання правового акта органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, має право вимагати відновлення того становища, яке існувало до видання цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Таким чином, суд вважає, що оскільки службова жила площа згідно положень законодавства приватизації не підлягає, розпорядження органу приватизації слід визнати незаконним і таким, що підлягає скасуванню, а також слід визнати недійсним і свідоцтво про право власності на зазначену службову жилу площу. На підставі викладеного,

Outcome: approved