Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] , яка діє в інтересах малолітньої доньки [PERSON] , звернулася до суду з позовом, у якому просила визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , який укладено між [PERSON] , який також діяв від імені [PERSON] , та [PERSON] , скасувати реєстрацію права власності на вказану квартиру, що посвідчено 07.02.2018 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. та зареєстровано в реєстрі №1304; стягнути з відповідачів понесені судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позову вказано, що Богунським районним судом м. Житомира розглядається справа № 295/4357/17 за позовом [PERSON] , яка також діє в інтересах малолітньої дочки - [PERSON] , [INFO] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Виконавчого комітету Житомирської міської ради, Управління житлового господарства Житомирської міської ради, Департаменту реєстрації Житомирської міської ради, за участю третьої особи: Органу опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, [PERSON] про скасування пункту рішення щодо зміни наймача квартири [ADDRESS] , розпорядження про приватизацію вказаної квартири та свідоцтва про прово власності на вказану квартиру і реєстрації права власності на спірну квартиру. У період розгляду судом вказаної справи, відповідачі - [PERSON] та [PERSON] здійснили відчуження спірної квартири на користь [PERSON] , про що було укладено договір купівлі-продажу від 07 лютого 2018 року, який посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сетак В.Я. та зареєстрований в реєстрі за № 1304, та індексним номером 39552654. Позивач вказує, що такими діями відповідачів її було позбавлено права на участь у приватизації житла та позбавлено єдиного житла шляхом відчуження квартири. Позивач у позові зазначає, що спірна квартира від народження є її єдиним житлом, та єдиним житлом її малолітньої дочки [PERSON] та третьої особи [PERSON] . Іншого належного їм на законних підставах житла вони не мають. У спірній квартирі позивач та [PERSON] проживали та зареєстровані як діти своєї матері [PERSON] , яка увійшла до ордеру від 10.10.1982 року на отримання квартири, та яка померла [INFO] . Також [PERSON] та [PERSON] є внуками [PERSON] , який отримав ордер від 10.10.1982 року на вказану квартиру та помер [INFO] . Позивач також вказує, що на час відчуження спірної квартири [ADDRESS] , за вказаною адресою було зареєстровано місце проживання [PERSON] , малолітньої [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] та на момент відчуження квартири вказані особи мали право нею користуватися. Крім того, позивач вказує, що оскільки на час відчуження спірної квартири [ADDRESS] , за вказаною адресою було зареєстровано місце проживання малолітньої [PERSON] та малолітня дитина мала право користування спірною квартирою, тому відчуження квартири повинно було відбуватися за згодою органу опіки та піклування. Однак, органом опіки та піклування Житомирської міської ради дозвіл на відчуження спірної квартири не надавався, що на думку позивача, також є підставою для визнання спірного правочину недійсним. Ухвалою суду від 02.05.2018 року відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено у порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 02.05.2018 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] та належить на праві власності [PERSON] . 08.06.2018 року представником відповідачів [PERSON] подано до суду відзив, у якому вказано, що відповідачі позов не визнають та вважають його безпідставним. Заперечення проти позову представник відповідача аргументує тим, що позивачем у справі є лише малолітня [PERSON] , інтереси якої представляє мати - [PERSON] , яка не є самостійним позивачем у справі, а є лише законним представником своєї дочки. У позові [PERSON] зазначає, що внаслідок дій відповідачів було порушено її житлові права та права її дочки, брата [PERSON] та батька [PERSON] . Однак, [PERSON] та [PERSON] не є позивачами у справі та не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, отже, на думку представника відповідача, не вважають, що їхні права було порушено. Також [PERSON] вказує, що її малолітню дочку було позбавлено права на приватизацію спірної квартири внаслідок недобросовісних дій відповідача [PERSON] . Однак, заочним рішенням Богунського районного суду м. Житомира у справі № 295/8985/15-ц від 03.03.2016 року у справі за позовом [PERSON] та [PERSON] було визнано позивачку, її законного представника [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування житлом, так як протягом трьох років перед зверненням до суду у квартирі фактично не проживали. На підставі зазначеного рішення було змінено договір найму житла та видано свідоцтво на право власності на спірну квартиру лише на [PERSON] та [PERSON] по 1/2 ід. частки. Заочне рішення суду у справі № 295/8985/15-ц від 03.03.2016 року було скасовано ухвалою суду від 07.09.2017 року та справу було призначено до розгляду у загальному порядку, та у подальшому позов [PERSON] та [PERSON] було залишено без розгляду. Відповідно до довідки №255 від 30.01.2018 року, виданої КП «ВКЖРЕП №14» за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано місце проживання лише [PERSON] та [PERSON] . Представник відповідачів вказує, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки не знала та не могла знати, що 06.02.2018 року було поновлено реєстрацію місця проживання за спірною адресою осіб, які там фактично не проживали. Тому посилання позивача на ст.ст. 224, 228 Цивільного кодексу України, як на підстави визнання спірного договору недійсним, представник відповідачів вважає безпідставним. Представник відповідачів також зазначає, що обраний позивачем спосіб захисту прав не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки у даному випадку нею мав був пред`явлений віндикаційний позов, отже захист прав позивача у заявлений нею спосіб не може буди здійснений судом. Після укладення договору купівлі-продажу від 07.02.2018 року до спірної квартири, поза волею набувача квартири, вселився лише [PERSON] [PERSON] та її малолітня дитина до квартири не вселилися, що, на думку представника відповідачів, свідчить про те, що їх житлові права порушені не були. Крім того, [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі не проживають з 2012 року. У відзиві також вказано, що обґрунтування порушеного права позивача зводиться лише до наявності реєстрації її місця проживання у квартирі відповідача на момент вчинення оспорюваного правочину. При цьому фактична відсутність з 2012 року у квартирі [PERSON] не надає останній права на приватизацію частки у квартирі та встановлення факту її відсутності більше року за зареєстрованим місцем проживання свідчить про відсутність порушення її житлових прав. Необхідною умовою отримання квартири у власність безоплатно є заява про передачу у власність частки у квартирі, натомість ні законний представник ні інша особа в інтересах малолітньої [PERSON] із такою заявою до власника квартири (на час приватизації [PERSON] ) - ТГ м. Житомира не звертались. Позивач не набуде права власності на частку в спірній квартирі внаслідок визнання недійсним ні оспорюваного нею договору купівлі-продажу від 07.02.2018 року внаслідок скасування першого правочину - розпорядження Управління ЖКГ яким передано у власність [PERSON] спірну квартиру, що виключає можливість заявленя нею про порушення її прав як власника частки у квартирі, який на момент приватизації не вчинив жодних дій, спрямованих на набуття права власності на майно та не фактично не проживала у спірній квартирі без поважних причин. На думку представника відповідача, відсутність з 2012 року [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі та фактичне проживання малолітньої дитини у квартирі батька свідчить по наявність іншого житла, що виключає порушення її житлових прав внаслідок укладання спірного правочину. Таким чином, укладення оспорюваного договору купівлі-продажу не посягає на публічний порядок, тому позов представник відповідачів вважає безпідставним та таким, що задоволенню не підлягає. Інших заяв по суті справи до суду не надходило. Ухвалою суду від 20.05.2020 року залучено до участі у справі [PERSON] , в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача. 09.07.2020 року позивачем подано уточнений позов та [PERSON] визначено відповідачем в решті позов по суті не змінено. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву у строк встановлений судом не подала. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися. Позивач надіслала до суду заяву, у якій просила розгляд справи проводити без її участі та у заяві вказала, що позов підтримує та просить задовольнити. Відповідачі та їх представник у судове засідання не з`явилися. У матеріалах справи міститься заява представника відповідачів - адвоката Трофімова А.В., у якій він просив розгляд справи проводити без його участі та вказав, що відповідачі проти позову заперечують та просять відмовити у його задоволенні. Представник третьої особи - Органу опіки та піклування Житомирської міської ради Сергійко А.С. у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити без його участі, при розгляді справи просив враховувати інтереси малолітньої [PERSON] . Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів, прийшов до наступного висновку. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що згідно копії довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї і прописку) №1650 від травня 2015 року, яка видана Комунальним підприємством «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №14» [PERSON] в тому, що він дійсно проживає та постійно прописаний за адресою: [ADDRESS] . Лицьовий рахунок відкрито на його ім`я. за вказаною адресою проживають та прописані 6 чоловік: [PERSON] , [INFO], наймач, зареєстрований за вказаною адресою з 19.09.1992 року; [PERSON] , [INFO]., зареєстрована з 22.07.1982 року; [PERSON] , [INFO]., швабро, зареєстрований з 23.09.1988 року; [PERSON] , [INFO], племінник, зареєстрований з 29.10.2013 року; [PERSON] , [INFO]., племінниця, зареєстрована з 30.05.2007 року; [PERSON] , дочка племінниці, 2012 р.н. (а.с. 12) 15.07.2016 року [PERSON] , [PERSON] видано свідоцтво № [NUMBER] про право власності на квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . (а.с. 15) Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 07.09.2016 року скасовано заочне рішення Богунського районного суду м. Житомира від 03.03.2016 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - УДМС Богунського РВ у місті Житомирі про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. Ухвалою суду від 10.10.2017 року позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - УДМС Богунського РВ у місті Житомирі про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням - залишено без розгляду. (а.с. 16). Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 30.01.2018 року [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] визнано такими, що мають право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . (а.с. 17) 07.02.2018 року між [PERSON] , який діяв від свого імені та імені [PERSON] , та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . (а.с. 6-7) Згідно копії довідки №369 від 10.02.2018 року, яка видана Комунальним підприємством «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №14» Житомирської міської ради [PERSON] , 1990 року народження, вона дійсно зареєстрована у [ADDRESS] . Склад її сім`ї становить 3 особи. Чоловік - [PERSON] , [INFO], за даною адресою не зареєстрований; дочка - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за даною адресою разом з матір`ю. (а.с. 32) Згідно копії листа Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради №01-08/16 від 21.02.2018 року, на підставі ухвал Богунського районного суду від 07.09.2016 року про скасування заочного рішення від 03.03.2016 року, від 30.10.2017 року про залишення справи без розгляду та ухвали Богунського районного суду від 30.01.2018 року про визнання осіб такими, що мають право користування житловим приміщенням, було прийнято рішення про скасування зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відновлено реєстрацію місця проживання за адресою: [ADDRESS] , із збереженням дати початкової реєстрації. Дані про відновлення реєстрації були внесені 06.02.2018 року до картки реєстрації особи (форма А), що зберігається у КП «ВЖРЕП №14». Згідно інформації, що міститься у даній картці, [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 23.09.1988 року; [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 29.10.2013 року; [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , з 30.05.2007 року. [PERSON] внесена до картки реєстрації особи (форма А) мами - [PERSON] . (а.с. 18) Згідно копії довідки №425 від 21.02.2018 року, яка видана Комунальним підприємством «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №14» Житомирської міської ради [PERSON] , [INFO] , вона дійсно зареєстрована у [ADDRESS] . Склад зареєстрованих становить 4 особи. На підставі ухвали Богунського районного суду м. Житомира від 30.01.2018 року була відновлена реєстрація 06.02.2018 року за адресою: [ADDRESS] наступних осіб: [PERSON] , [INFO]. - з 23.09.1988 року; [PERSON] , [INFO] - з 29.10.2013 року; [PERSON] , [INFO]. - з 30.05.2007 року разом з малолітньою донькою [PERSON] , [INFO] (а.с. 32) Згідно копії листа Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради №01-09/81 від 30.03.2018 року, 14.03.2018 року за адресою: [ADDRESS] , було зареєстровано місце проживання [PERSON] (а.с. 62) Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20.08.2019 року у справі №295/4357/17 позов [PERSON] , [PERSON] (в інтересах [PERSON] ) до [PERSON] , [PERSON] , Виконавчого комітету Житомирської міської ради, Управління житлового господарства Житомирської міської ради, Департаменту реєстрації Житомирської міської ради, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, про скасування пункту рішення, про скасування розпорядження і визнання недійсним свідоцтва та скасування реєстрації права на нерухомість - задоволено частково. Визнано незаконним та скасовано розпорядження про приватизацію Управління житлового господарства Житомирської міської ради № 64319 від 15.07.2016 року. Визнано незаконним та скасовано свідоцтво № [NUMBER] від 15.07.2016 року про право власності [PERSON] , [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . (а.с. 148-151) Постановою Житомирського апеляційного суду рішення Богунського районного суду м. Житомира від 20.08.2019 року залишено без змін. (а.с. 207-209) Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 1 Житлового кодексу УРСР встановлює, що громадяни мають право на житло. Це право забезпечується розвитком і охороною державного і громадського житлового фонду, сприянням кооперативному та індивідуальному житловому будівництву, справедливим розподілом під громадським контролем жилої площі, яка надається в міру здійснення програми будівництва благоустроєних жител, наданням громадянам за їх бажанням грошової компенсації за належне їм для отримання жиле приміщення для категорій громадян, визначених законом, а також невисокою платою за квартиру і комунальні послуги. Частиною четвертою ст. 9 Житлового кодексу УРСР визначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Стаття 15 Цивільного кодексуУкраїни передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Вказана норма встановлює об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до частин першої та другої ст. 203 Цивільного кодексу України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Відповідно до частини першої статті 215 Цивільного кодексуУкраїни підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частини друга, третя статті 215 Цивільного кодексуУкраїни). Відповідно до пункту 2 частини першої статті 216 Цивільного кодексуУкраїни у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Положеннями статті 204 Цивільного кодексу України визначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. З огляду на зазначені приписи, правила статей 15, 16 Цивільного кодексуУкраїни кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом має права власності чи речового права на предмет правочину та/або претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 Цивільного кодексуУкраїни), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Відповідно до статті 655 Цивільного кодексуУкраїниза договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 Цивільного кодексуУкраїни). Таким чином, розпоряджатись майном може тільки власник. Отже, твердження представника відповідачів про те, що позивачем обрано не вірний спосіб захисту своїх прав не ґрунтується на положеннях законодавства. Згідно зі статтею 177 Сімейного кодексу України та статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятись від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватись від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. За змістом частини шостої статті 203 та частини першої статті 215 Цивільного кодексуУкраїни правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами) і суперечить правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей, може бути визнаний судом недійсним. Такий правочин є оспорюваним. За таких обставин, вчинення батьками неповнолітньої дитини певного правочину без попереднього дозволу органу опіки та піклування порушує установлену статтею 177 Сімейного кодексу України заборону. За нормами статей 17, 18 Закону України «Про охорону дитинства», статті 177 Сімейного кодексу України орган опіки та піклування проводить перевірку заяви про вчинення правочину щодо нерухомого майна дитини та надає відповідний дозвіл, якщо в результаті вчинення правочину буде гарантоване збереження права дитини на житло. Отже, зазначена вище заборона вчинення правочину за відсутності попереднього дозволу органу опіки та піклування стосується лише батьків неповнолітньої дитини. До такого висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 15 серпня 2019 року №751/1049/16-ц. [PERSON] та [PERSON] не є батьками або особами, які їх замінюють, малолітньої [PERSON] , відтак на них не поширюється обов`язок отримання дозволу органу опіки та піклування для відчуження нерухомого майна. Отже, посилання [PERSON] на те, що відстуність дозволу органу опіки та піклування укладати спірний договір є однією підставою визназнання його недійсним, не грунтується на положеннях законодавста. Разом з тим, відповідно до частини першої та другої статті першої Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» № 2482-XII (далі - Закон №2482-XII) приватизація державного житлового фонду (далі - приватизація) - це відчуження квартир(будинків) та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Державний житловий фонд - це житловий фонд місцевих Рад народних депутатів та житловий фонд, який знаходиться у повному господарському віданні чи оперативному управлінні державних підприємств, організацій, установ. Згідно з частиною першою статті другої та третьої Закону №2482-XII до об`єктів приватизації (далі - квартири (будинки) належать: квартири багатоквартирних будинків та одноквартирні будинки, які використовуються громадянами на умовах найму; незаселені квартири, частини будинків, одноквартирні будинки після закінчення їх будівництва, реконструкції, ремонту та поточного звільнення. Приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. У відповідності до частини першої статті п`ятої Закону № 2482-XII, якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім`ї безоплатно. До членів сім`ї наймача включаються лише громадяни, які постійно проживають в квартирі (будинку) разом з наймачем або за якими зберігається право на житло на момент введення в дію цього Закону. Як визначено частиною другою статті 8 Закону № 2482-XII від 19 червня 1992 року передача займаних квартир (будинків) здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають в даній квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку). Таким чином, умовою для здійснення приватизації житла є обов`язкова письмова згода всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, яка оформляється спільною заявою, а тимчасово відсутні дають письмове підтвердження. Наслідком порушення вимог частини другої статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" є визнання приватизації недійсною. Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 20.08.2019 року у справі №295/4357/17 визнано незаконним та скасовано розпорядження про приватизацію Управління житлового господарства Житомирської міської ради № 64319 від 15.07.2016 року. Визнано незаконним та скасовано свідоцтво № [NUMBER] від 15.07.2016 року про право власності [PERSON] , [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Рішення суду набрало законної сили. (а.с. 207-213) Вказаним рішенням суду встановлено, зокрема, що проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у спірній квартирі на час її приватизації носило постійний характер. Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що [PERSON] та [PERSON] незаконно приватизували зазначену квартиру, оскільки внаслідок таких дій, незаконно були позбавлені права на приватизацію цієї ж квартири інші особи, які постійно проживали у ній. Крім того, надані акти Комунального підприємства «Виробниче житлове ремонтно-експлуатаційне підприємство №14» Житомирської міської ради від 10.11.2014 року, 07.04.2015 року, 21.05.2015 року, 05.09.2016 року, 21.09.2016 року про відсутність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у спірній квартирі не є достатніми доказами для отримання висновку про їх не проживання, оскільки наведена в цих актах інформація свідчить лише про відсутність позивачів у спірній квартирі у конкретний час та день, та сама по собі не доводить обставин про не проживання вказаних осіб у квартирі без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, заперечення представника відповідачів проти позову з тих підстав, що укладенням спірного договору купівлі-продажу квартири житлові права позивачів не були порушені, не знайшли свого підтвердження у ході розгляду справи та спростовуються наявними у ній матеріалами. Крім того, пунктом 6 ст. 3 Цивільного кодексу України закріплено добросовісність як одну з фундаментальних засад цивільного законодавства. Судом встановлено, що провадження у справі №295/4357/17 позовом [PERSON] , [PERSON] (в інтересах [PERSON] ) до [PERSON] , [PERSON] , Виконавчого комітету Житомирської міської ради, Управління житлового господарства Житомирської міської ради, Департаменту реєстрації Житомирської міської ради, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Орган опіки та піклування виконавчого комітету Житомирської міської ради, про скасування пункту рішення, про скасування розпорядження і визнання недійсним свідоцтва та скасування реєстрації права на нерухомість було відкрито 22.06.2017 року (а.с. 15). Таким чином, укладаючи спорідни договір купівлі-продажу квартири від 07.02.2018 року, у період розгляду судом справи про визнання недійсним правоставнолюючого документа, яким підтверджувалося право власності [PERSON] та [PERSON] на спірну квартиру, [PERSON] діяв недобросовісно, що є неприпустимим у цивільних правовідносинах. Відповідно до статті 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що оскільки розпорядження про приватизацію Управління житлового господарства Житомирської міської ради № 64319 від 15.07.2016 року визнано незаконним та скасовано, а також визнано незаконним та скасовано свідоцтво № [NUMBER] від 15.07.2016 року про право власності [PERSON] , [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , тому договір купівлі-продажу спірної квартири від 07.02.2018 року, який укладено між [PERSON] , який також діяв від імені [PERSON] , та [PERSON] , є недійсним оскільки [PERSON] та [PERSON] не набули у встановленому законом порядку права власності на спірну квартиру, отже не мали права здійснити її відчуження. На підставі ч. 1 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору.

Outcome: approved