Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, мотивуючи тим, що йому на праві власності належить квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. У зазначеній квартирі зареєстровані відповідачі, а саме: [PERSON], яка є колишньою невісткою та його повнолітня онука [PERSON] Реєстрація відповідачів створює перешкоди позивачу у реалізації останнім в повній мірі свого права власності. Вважає, що відповідачі втратили право користування оскільки змінився власник. Просить суд усунути перешкоди у користуванні майном, визнавши відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням квартири за адресою: [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, надавши пояснення аналогічні тим, що викладені у позовній заяві. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову та просила суд відмовити у його задоволенні, у зв'язку з необґрунтованістю, при цьому пояснила, що іншого житла та місця реєстрації вона не має. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, просила суд відмовити у його задоволенні, надавши пояснення, які зводяться до того, що вона не має можливості зареєструватися у належній їй квартирі, оскільки це потягне необхідність проводити оплату за комунальні послуги, яку здійснювати вона не може за недостатністю коштів. Від третьої особи представник у судове засідання не з'явився, про час, день та місце розгляду справи повідомлений своєчасно та належним чином, на адресу суду від Дніпровського районного відділу у м. Херсоні управління Державної міграційної служби у Херсонській області надійшла заява про розгляд справи без участі представника. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне: Судом встановлено наступні факти та відповідні ним правовідносини. 27.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений [PERSON], державним нотаріусом третьої Херсонської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за № 2-1114, за умовами якого [PERSON] передав, а [PERSON] безоплатно прийняв в дар належну [PERSON] на праві приватної власності квартиру [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [NUMBER] від 27.10.2015 року власником квартири за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] (а.с. 10). Відповідно до карток форми №16 відповідачі [PERSON], [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS], що також підтверджується і довідками наданими на запит суду ВАДР УДМС у Херсонській області 12.11.2015 року за Вх.№28583, Вх.№28584 (а.с. 11-12, 21-22). Згідно рішення Дніпровського районного суду м. Херсона від 26.06.2014 року, яке набрало законної сили 07.07.2014 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON]. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Херсона від 09.07.2015 року по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], про поділ майна подружжя, за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], про поділ майна подружжя, визнання права спільної часткової власності на новостворене майно закрито провадження по справі у зв'язку з визнання мирової угоди, відповідно до якої: - [PERSON] в повному обсязі відмовляється від своїх позовних вимог, щодо поділу спільного сумісного майна подружжя. - [PERSON] також в повному обсязі відмовляється від своїх позовних вимог щодо поділу спільного сумісного майна подружжя. - [PERSON] та [PERSON] зобов'язуються протягом місяця після затвердження судом мирової угоди подарувати належні їм частини у праві спільної сумісної власності на квартиру [ADDRESS] їхній доньці [PERSON]. Відповідно до договору дарування від 08.09.2015 року, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу, зареєстровано в реєстрі за № 102, [PERSON] подарувала [PERSON] квартиру [ADDRESS]. Згідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [NUMBER] від 08.08.2015 року власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] Отже, судом встановлено, що в квартирі, яка розташована за адресою: [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON], які є членами сімї колишнього власника . Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном , на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ(майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Із роз'яснень наданих ВССУ у пункті 34 постанови пленуму №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" вбачається, що під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і відносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї колишнього власника житла. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.ст.317,383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права у осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселенні, на користування житлом. Будь-яких доказів про те, що між позивачем та відповідачами було укладено договір найму на невизначений строк, як того вимагають положення ст.ст.810,811 ЦК України, матеріали справи не містять. Тому користування квартирою відповідачів за зазначеною адресою без наявних на те підстав є порушенням права власності нового власника квартири. Така позиція підтверджується висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Зокрема, у тексті постанови зазначено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом із тим одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньої; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Виходячи зі змісту положень ст.ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Під час судового засідання судом роз'яснено положення ч. 4 ст. 10 ЦПК України. Відповідно до статті 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Проаналізувавши встановлені фактичні обставини по справі, оцінивши представлені сторонами докази, в їх сукупності, суд дійшов до висновку про наявність підстав для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved