Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що працював на АТ «НДПІ «Механобрчормет» з 02.08.1994 р. по 10.04.2018 р., та звільнився з посади водія транспортної дільниці на підставі ст. 38 КЗпПУ за власним бажанням. Протягом 2015-2018 р. р. він отримував заробітну плату нерегулярно та не в повному обсязі. Станом на 10.04.2018 року ( по день звільнення) узгоджена відповідачем заборгованість по заробітній платі становила 38401,10 грн., що підтверджується виконавчими документами відповідача на всю суму боргу. Рішенням комісії відповідача з трудових спорів від 30.10.2017 року, його вимоги про стягнення боргу по заробітній платі в сумі 21856,86 грн. задоволені. Рішенням комісії відповідача з трудових спорів з трудових спорів від 17.05.2018 року його вимоги про стягнення боргу по заробітній платі в сумі 16544,24 грн. задоволені. Станом на 08.10.2018 рік обидва виконавчих провадження є відкритими, стягнення на його користь не відбувалось. З дати звільнення 10.04.2018 року по 08.10.2018 року включно відповідач остаточного розрахунку з позивачем не здійснив. З дати звільнення до дати подачі позовної заяви повністю всіх коштів заборгованості від відповідача та повністю стягнених сум від органів ДВС він не отримав. Відповідачем частково сплачено заборгованість по заробітній платі , а саме 22.08.2018 року позивач отримав 16503,92 грн., а 31.08.2018 року - 4322,50 грн. що підтверджується випискою банку від 28.09.2018 року. Станом на 08.10.2018 року залишок заборгованості по заробітній платі становить 17574,86 грн. Просив суд стягнути з відповідача на його користь суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.04.2018 року по 05.10.2018 рік у розмірі 26976, 17 грн. та інфляційну складову в сумі 2422,43 грн. Ухвалою суду від 22 жовтня 2018 р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явився, подав до суду заяву із проханням слухати справу без нього, позов підтримав та просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача АТ «Науково-дослідний та проектний інститут по збагаченню та агломерації руд чорних металів «Механобрчормет» про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, не повідомили причини неявки, відзиву не подали. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. В порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди представника позивача суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом, [PERSON] з 02.08.1994 р. по 10.04.2018 р. працював в Акціонерному товаристві «Науково-дослідний та проектний інститут по збагаченню та агломерації руд чорних металів «Механобрчормет», на посаді водія транспортної дільниці, звільнений 10.04.2018 р. за власним бажанням за ст. 38 КЗпПУ (а.с. 8-9 - копія трудової книжки). Положеннями статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою. Згідно частини 3 статті 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Рішенням комісії відповідача з трудових спорів від 30.10.2017 року, його вимоги про стягнення боргу по заробітній платі в сумі 21856,86 грн. задоволені. Рішенням комісії відповідача з трудових спорів з трудових спорів від 17.05.2018 року його вимоги про стягнення боргу по заробітній платі в сумі 16544,24 грн. задоволені. Станом на 08.10.2018 рік обидва виконавчих провадження є відкритими, стягнення на його користь не відбувалось. З дати звільнення 10.04.2018 року по 08.10.2018 року включно відповідач остаточного розрахунку з позивачем не здійснив. З дати звільнення до дати подачі позовної заяви повністю всіх коштів заборгованості від відповідача та повністю стягнених сум від органів ДВС він не отримав. Відповідачем частково сплачено заборгованість по заробітній платі , а саме 22.08.2018 року позивач отримав 16503,92 грн., а 31.08.2018 року - 4322,50 грн. що підтверджується випискою банку від 28.09.2018 року. Станом на 08.10.2018 року залишок заборгованості по заробітній платі становить 17574,86 грн. ( а. с. 13 - 28). Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про плату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 № 100(далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Так, абзацом третім пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана ця виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати). Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 365/470/17, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Так, згідно пунктом 8 розділу IV Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Оскільки звільнення [PERSON] відбулося 10 квітня 2018 року. Для розрахунку середньоденної заробітної плати взято виплати за останні два календарні місяці фактичної роботи, що передують місяцю звільнення, - лютий та березень 2018 року на підставі розрахункових листків відповідача. Заробітна плата за лютий 2018 року становить 219,00 грн. за 1 відпрацьований день, та заробітна плата за березень 2018 року становить 208,57 грн. за 1 відпрацьований день. Середньоденний заробіток становить 213,79 грн. Тривалість затримки розрахунку при звільненні становить 123 робочих днів. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.04.2018 року по 05.10.2018 рік становить 26976,17 грн. ( а. с. 10,11). Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 2 даного Закону встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: ... заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Відповідно до пункту третього постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 "Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: … заробітна плата (грошове забезпечення). У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення). Так, згідно наданого позивачем розрахунку, з яким погоджується суд, сума інфляційної складової станом на 12.09.2018 рік за період з листопада 2016 року по серпень 2018 рік становить 2422, 43 грн. ( а.с. 12). Оскільки однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву до суду та доказів на його підтвердження, суду не надав, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Крім того, на виконання вимог ч. 2 ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць. Оскільки позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved