Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] міської ради Буринського району Сумської області про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування за законом, що залишилося після смерті [PERSON], який помер 23 лютого 2014 року, який фактично прийняв спадщину, але юридично не оформив після смерті [PERSON], яка померла 06 листопада 1999 року, мотивуючи тим, що не може оформити спадковий будинок через відсутність правовстановлюючого документу. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав, просив задовольнити і пояснив,\~ що 06.11.1999 року\~ померла бабуся позивача [PERSON], яка все своє майно заповіла своєму сину (батьку позивача) [PERSON], який прийняв дану спадщину вступивши в оперативне управління і володіння спадковим майном, але юридично спадщину не оформив і помер 23.02.2014 року. Дана спадщина складається\~ з житлового будинку з господарськими будівлями, що розташована по вул.Орджонікідзе,77 в м.Буринь Сумської області. В 2015 році позивач звернувся до нотаріуса з питанням переоформлення спадщини після смерті батька в чому нотаріус йому відмовив через відсутність правовстановлюючого документу на будинок. Відповідач [PERSON] міська рада Буринського району Сумської області\~ в судове засідання не з»явилась, але надала листа в якому позов визнала\~ і просила справу розглядати в її відсутності. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку встановленому ст. 174 ЦПК України. Згідно ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що 06 листопада 1999 року померла бабуся позивача - [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-БП №078016 від 08.11.1999 року. Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за № 77 по вул. Орджонікідзе в м. Буринь Сумської області. За життя [PERSON] склала заповіт посвідчений 13.08.1987 року Путивльською державною нотаріальною конторою за реєстровим № 787, згідно з яким все своє майно заповіла сину - [PERSON], що підтверджується копією заповіту. Родинні відносини спадкодавця та спадкоємця [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження останнього за № 78, де його матір"ю записана [PERSON]. [PERSON], який являється рідним батьком позивача, прийняв спадщину після смерті своєї матері шляхом фактичного вступу в управління та володіння спадковим майном у відповідності до законів діючих на той час, оскільки він проживав, користувався та доглядав за належним їй будинком, але юридично його на своє ім"я не переоформив і 23.02.2014 року помер, що підтверджується будинковою книгою буд.№ 77 по вул Орджоникидзе, копією свідоцтва про смерть серії 1-БП № 216017 від 26.02.2014 року. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР - визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Згідно ч. 2 ст. 12 Закону України «Про власність» від 07.02.1991 року, що діяв на час виникнення спірних правовідносин (далі - ЗУ «Про власність») - громадянин набуває права власності також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Після смерті [PERSON] також відкрилася спадщина, до складу якої ввійшов і житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами № 77 по вул. Орджонікідзе в м. Буринь Сумської області, який він прийняв після смерті матері. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом, оскільки є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження позивача серії ІV-УР № 766611. В установлений законом шестимісячний строк позивач прийняв спадщину, оскільки проживав разом зі спадкодавцем на час його смерті, що вбачається із будинкової книги, а після сплину указаного строку звернувся до нотконтори із заявою про отримання свідоцтва про право на спадщину, але нотаріус виявив відсутність правовстановлюючих документів на будинок, що унеможливлює оформлення спадщини через нотаріальну контору, оскільки відповідно до п. 4.15 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстицію України № 296/5 від 22.02.2012 року - видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві. Із довідки ТОВ «[PERSON] бюро технічної інвентаризації» від 03.03.2015 року вбачається, що житловий будинок з господарськими спорудами № 77 по вул. Орджонікідзе в м. Буринь в бюро технічної інвентаризації обліковується по інвентаризаційній справі № 896, але право власності на нього не зареєстровано, тобто його державна реєстрація за [PERSON] не проведена, хоча разом з тим 21.01.2015 року на даний спадковий будинок був виготовлений технічний паспорт, що підверджується копією технічного паспорту. Згідно з рішенням [PERSON] міської ради Сумської області від 23 грудня 1993 року № 197 вбачається, що [PERSON] передана у приватну власність земельна ділянка площею 0.27 га., що знаходиться по вул. Орджонікідзе, 77 в м. Буринь Сумської області. Підстави набуття права власності на житловий будинок, споруди та належність цього майна особі визначаються законодавством, чинним на час набуття права власності. На час виділення земельної ділянки під будівництво та здійснення самого будівництва питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування його з додержанням вимог цих законодавчих актів. Згідно з п.3.1 «Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків І та II категорії складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж» затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України 24.06.2011 року №91 і зареєстрованого в Мінюсті України 11.07.2011 року за №830/19568, закінчені будівництвом до 05 серпня 1992 року об'єкти, зазначені у технічному паспорті, не підлягають прийняттю в експлуатацію у інспекції. Як вбачається із вказаного Порядку, документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05.08.1992 року індивідуальних житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законів, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. В свою чергу позивач звертався із заявою про прийняття в експлуатацію спадкового будинку з господарськими будівлями та спорудами до інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у Сумській області, відповідно до пункту 9 розділу V «Прикінцеві положення» Закону України «про регулювання містобудівної діяльності», але інспекція відмовила у прийнятті в експлуатацію даної нерухомості, з посиланням на те, що на сьогодні відсутній порядок прийняття в експлуатацію таких обєктів і проведення технічного обстеження, а відповідно до Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації обєктів нерухомого майна, затвердженого наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року № 127 вказані споруди не належать до самочинного будівництва. Відповідно до ч.1 ст.1220 ЦК України - спадщина відкривається внаслідок смерті особи. Із ст. 1218 ЦК України випливає, що до складу спадщини входять всі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч.1 ст. 1222 ЦК України - спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя і народженими живими після відкриття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України - незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст.. 1261 ЦК України - у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Вищенаведені обставини та норми законодавства дають підстави стверджувати, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по вул. Орджонікідзе, 77 в м. Буринь належить [PERSON] і входить до складу спадщини після смерті [PERSON] Відповідно до ст. 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 328, 1223 ЦК України - право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ст. 392 ЦК України - власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. 17.07.1997 року Верховною Радою України прийнято Закон України №475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції, а 09.02.2006 року - Закон України «Про ратифікацію Протоколів № 12 та №14 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод», якими поширено на Україні юрисдикцію Європейського суду з прав людини. Виходячи з приписів ст.9 Конституції України, дана Конвенція є частиною національного законодавства України, а тому може використовуватися при вирішенні спірних правовідносин в цивільній юрисдикції. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами права. На підставі викладеного та дослідивши пояснення представника позивача і всі наявні докази по справі в їх сукупності суд вважає, що позов доведений і підлягає повному задоволенню, оскільки позивач має право на спадкове майно, а тому за ним необхідно визнати право власності на спадковий будинок з господарськими будівлями.

Outcome: approved