Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просить визнати за ним право власності за набувальною давністю на нерухоме майно: ? частину трьохкімнатної квартири [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог вказує, що з 1997 року зареєстрований та проживає у квартирі [ADDRESS]. З цього часу Позивач, добросовісно, безперервно та відкрито користується квартирою, використовує її для власних потреб, несе витрати по утриманню квартири, систематично сплачує комунальні послуги, проводить поточний ремонт. Дана квартира в рівних долях, по ? частині належала на праві власності, набутої шляхом приватизації, згідно Свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна Радянського району м. Києва від 21.07.1993 року та зареєстрованого в БТІ у реєстрову книгу № 32 від 03.08.1993 року, його бабі - [PERSON], померлої від [INFO] та її тітці - [PERSON] - [PERSON], померлої від [INFO]. На даний час Позивач є власником 1/2 частини трьохкімнатної квартири [ADDRESS], після померлої баби - [PERSON], згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Подаваленко М.С. за реєстровим № 420. Проте, відповідно до вимог ст. ст. 529, 530 ЦК України ( 1963 року ) [PERSON] не була спадкоємицею після смерті своєї тітки, а інші спадкоємці після смерті [PERSON] - [PERSON] були відсутні, майно померлої відповідно до вимог ст. 524 ЦК України ( 1963 року) за правом спадкоємства повинно було перейти до держави. Оскільки, територіальна громада за місцем знаходження нерухомого майна, що на даний час представлена в особі Київської міської ради не заявила вимог, щодо вказаного вище нерухомого майна, позивач має право на набуття права власності за набувальною давністю. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від17.11.2017 р. відкрито провадження у справі та справу призначено до розгляду, копію позову з відповідними додатками направлено Відповідачу. 15.12.2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, яким Цивільний процесуальний кодекс України викладено в новій редакції. Так, згідно п.п.9 п.1 Розділу ХІІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В свою чергу, як передбачено ч.2 ст. 19 та п.4 ч.2 ст. 187 ЦПК України цивільне судочинство у порядку позовного провадження здійснюється за правилами загального та спрощеного провадження. У судовому засіданні 06.02.2018 р. вирішено питання про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та роз»яснено право подати обов»язкові заяви по суті заяви та з процесуальних питань. Через канцелярію суду представником Київської міської ради було відзив на позовну заяву, зі змісту якого вбачається, що відповідач просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. При цьому, відзив було подано з порушенням вимог ст. 178 ЦПК України - без надання доказів його направлення позивачу. В судове засідання призначене на 05.03.2018 року Позивач [PERSON] та його представник не з'явились. Представник Позивача надав до суду заяву, якою просив розглядати справу за відсутності Позивача та його представника, позовні вимоги підтримав просив суд задовольнити їх в повному обсязі, судові витрати покладсти на [PERSON] Представник відповідача в судове засідання не з»явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки, їх поважність не повідомляв. Відзив на позов наданий через канцнлярію суду місить в собі прохання розглянути справу за його відсутності. Суд, дослідивши наявні матеріали справи, відзив Київської міської ради, об'єктивно оцінивши докази у їх сукупності, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло, виданого Фондом комунального майна Радянського району м. Києва від 21.07.1993 року та зареєстрованого в БТІ у реєстрову книгу № 32 від 03.08.1993 року трьохкімнатна квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS], загальною площею: 57,8 кв. м. була передана у власність у рівних долях громадянці [PERSON] та [PERSON]. Особовий рахунок на квартиру був відкритий на ім'я [PERSON], відповідно до договору № 594 про участь у витратах на утримання будинку та прибудинкової території від 25.08.1993 року. Як свідчать матеріали справи, [INFO] [PERSON] - [PERSON], яка доводилась тіткою [PERSON] померла про що свідчить копія Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 10.02.1996 року, видане Відділом реєстрації актів громадського стану Радянського району м. Києва. Матеріали справи не дають підстави вважати наявними обставини, які б свідчили про те, що після смерті [PERSON] - [PERSON], [INFO], будь - які особи звертались з заявами про прийняття спадщини, або частина квартири визнавалась відумерлою спадщиною відповідно до ст. 1283 ЦК України. [PERSON] не була спадкоємицею після смерті своєї тітки. Представник позивача зазначає, що співвласник квартири - [PERSON], будучи добросовісним володільцем 1/2 частини трьохкімнатної квартири [ADDRESS] продовжувала добросовісно, безперервно володіти та відкрито користується іншою 1/2 частини квартири: господарюючи у квартирі, здійснюючи поточні ремонти квартири та сплачуючи послуги. Жодна особа не заявляла вимог щодо ? частини вказаного вище нерухомого майна. Доказів які б спростовували твердження представника позивача під час розгляду справи отримано не було. Також матеріали справи містять довідку Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації від 04.09.2017 р. з якої вбачається, що [PERSON] зареєстрований за адресою: у квартирі [ADDRESS] з 23.09.1997 року. З цього часу позивач, як зазначено в позові, добросовісно, безперервно та відкрито користується квартирою, несе витрати по утриманню квартири та систематично сплачує комунальні послуги за користування 3 -х кімнатною квартирою, загальною площею, 57, 8 кв.м. Заборгованість по оплаті житлово-комунальних послуг відсутня, що підтверджується довідкою Комунального концерну «Центр Комунального Сервісу» від 20.09.2017 року, що підтверджується копією довідки Комунального концерну «Центр Комунального Сервісу» від 20.09.2017 року. За рахунок грошових коштів Позивача у квартирі проводились поточні ремонти, про зо свідчить копія гарантійного договору на виконання робіт № 117-07/10, долучена до матеріалів справи. Доказів зворотного не було отримано під час розгляду справи, таких доказів не надано і відповідачем. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від 14.03.2017 року, виданого Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального Управління юстиції у м. Києві. За життя [PERSON] залишила заповіт, посвідчений Дев'ятою Київською державною нотаріальною конторою від 08.09.2009 року за реєстровим № 5-2713, відповідно до умов якого, заповідач все належне майно заповіла онуку - [PERSON]. 18 вересня 2017 року Позивач отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, посвідчене приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Подаваленко М.С. за реєстровим № 420, згідно до якого отримав у власність 1/2 частини трьохкімнатної квартири [ADDRESS] , після померлої [PERSON], копія свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.09.2017 року наявна в матеріалах справи. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно вимог ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Зі змісту ст. 344 ЦК України, обставинами які мають значення для справи, і, які повинен довести позивач (ч. 1 ст. 81 ЦПК України) є: законний об'єкт володіння; добросовісність володіння; відкритість володіння; давність володіння та його безперервність (тобто строк володіння). Згідно вимог ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Виходячи з роз'яснень, викладених в п. 13 постанови Пленуму ВССУ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» ( надалі - Постанова), можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15,16 ЦК, а також ч. 4 ст. 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. Згідно п.п. 9, 10 вказаної вище Постанови, при вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (ч.3 ст.344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (ч.2 ст.344 ЦК). Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). (п. 14 Постанови). Враховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. (п. 11 Постанови). Таким чином, судом встановлено в наявності усі складові для визнання за права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, оскільки позивач добросовісно і відкрито заволодів ? частиною квартири [ADDRESS], так як був прописаний ( зареєстрований) на законних підставах, проживає в цієї квартирі і утримує її. Всі ці дії є явними як для Позивача, так і для оточуючих. Володіє квартирою безперервно, більше десяти років, оскільки зареєстрований і проживає в неї з 1997 року. Будь-яких інших осіб, які б претендували на спірне майно і оспорювали право позивача на отримання вказаного майна у власність за набувальною давністю не існує. При цьому суд критично ставиться до тверджень представника Київської міської ради, викладених у відзиві, оскільки все вищенаведене дає підстави вважати, що [PERSON] добросовісно, безперервно і відкрито володіє майном (1/2 частиною квартири), яке не має власнника. За приписами ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається а сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час розгляду справи не було встановлено та не отримано відповідні докази про здійснення інших витрат, визначених ст. 141 ЦПК України (в редакції від 30.10.2017 р.). Отже розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141 ЦПК України, проте бере до уваги прохання представника позивача покласти останні на [PERSON]

Outcome: approved