Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-09 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство «ВіЕс Банк» звернулося в суд з позовом до відповідача [PERSON], третя особа: [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № KF50954 від 21.07.2008 рокув розмірі 206976,70 євро, що еквівалентно по курсу НБУ станом на 25.06.2014 року 3346492,22 грн. В подальшому позивачем було уточнено позовні вимоги (Т.2, а с. 61) в яких просять стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № KF №50954 від 21.08.2008 рокув розмірі 250430,17 євро, що еквівалентно станом на 23.05.2016 року 7080554,94 грн. та 3033480,82 гривень пені за несвоєчасне виконання зобовязань та витрат повязаних з облуговуванням договору. Позовні вимоги мотивують тим, що 21 липня 2008 року між позивачем [PERSON] акціонерним товариством ВіЕс Банк (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір KF 50954 згідно якого позивач надав відповідачу грошові кошти в сумі 300000,00 (триста тисяч) євро 00 євроцентів з кінцевим строком погашення не пізніше 21.07.2023 року під 12,00% річних. Зазначають, що позивачем умови кредитного договору виконано та надано кредит в сумі визначеній кредитним договором, що підтверджується заявою на видачу готівки №1362_172 від 21 липня 2008 року. Стверджують, що відповідно до умов кредитного договору № KF50954 від 21.07.2008 року, а саме 5.2.8. позичальник зобовязаний повністю повернути кредит та сплатити нараховані проценти, а також можливі пеню та штафні санкції, незалежно від строку зобовязання у наступних випадках: затримання сплати частини кредиту та/або відсотків щонайменше на один календарний місяць; перевищення сумою заборгованості суми кредиту більш як на десять відсотків; утворення в позичальника простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами. Вказують, що ними надіслано 18.02.2014 року відповідачу [PERSON] вих. № 09-3/3240, однак даний лист залишений відповідачем без належного виконання. Оскільки відповідач добровільно не сплачує заборгованості, то позивач змушений звернутися до суду. Просять позов задоволити. Представник позивача в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином, однак подавав на адресу суду неодноразові клопотання в яких просив розглядати справу у його відсутності. Позовні вимоги викладені у позовній заяві підтримав повністю. Просить позов задоволити. Остання заява подана представником позивача [PERSON] в якій вона просить справу розглядати без участі представника позивача, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про дату, час та місце проведення такого був повідомлений належним чином за адресою місця реєстрації його проживання. Однак подав на адресу суду клопотання про відкладення розгляду судового засідання, оскільки перебуватиме за межами Львівської області з робочою поїздкою у м. Тернопіль. Крім того зазначив, що його преставник [PERSON] не зможе взяти участь у судовому засіданні у звязку із зайнятістю в іншій справі. Суд вважає неповажною неявку відповідача в судове засідання, оскільки його клопотання про перебування за межами Львівської області з робочою поїздкою у м. Тернопіль не підтверджено жодними доказами та саме по собі не є достатнім доказом для його задоволення. Щодо тверджень відповідача про зайнятість його представника, а саме [PERSON] в іншому судовому засіданні, то слід звернути увагу, що інтереси відповідача [PERSON] крім [PERSON] представляють також [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], що підтверджується довіреностями, які знаходяться в матеріалах справи. Крім того слід зазначити, що справа знаходиться в провадженні Жовківського районного суду Львівської області з 02.07.2014 року. Тривалий розгляд справи повязаний з неодноразовими апеляційними скаргами на ухвалу про відкриття провадження як зі сторони самого відповідача, так і від інших осіб, зокрема, від третьої особи [PERSON] та від осіб, які не є сторонами по справі, а саме [PERSON] та [PERSON]. Суд не дає оцінку апеляційним скаргам на ухвалу про відкриття провадження, оскільки це компетенція апеляційного суду, однак вважає за необхідне зазначити, що такі надходили 16.07.2014 року від відповідача [PERSON], 04.08.2015 року та 01.08.2017 року від [PERSON], 24.12.2015 року та 09.11.2017 року від [PERSON], 25.04.2016 року від [PERSON], тобто шість разів подавалася апеляційна скарга на ухвалу про відкриття провадження по справі, при чому [PERSON] та [PERSON] по два рази кожною. Крім того, на адресу Жовківського районного суду Львівської області надходили неодноразові клопотання зі сторони відповідача та його представників про відкладення судових засідань, зокрема, 22.07.2015 року від представника відповідача [PERSON]- [PERSON], 14.12.2015 року та 12.01.2016 року від відповідача [PERSON] та його представника [PERSON], від представника відповідача [PERSON] [PERSON], 01.08.2017 року від представника відповідача [PERSON]- [PERSON] та останнє клопотання про відкладення від 09.11.2017 року від відповідача [PERSON], оцінку якому судом надано вище. Наведене свідчить про систематичне, безпідставне та без поважних причин затягування судового розгляду справи зі сторони відповідача. Суд вважає, що так як представники відповідача були присутніми в судових засіданнях, зокрема, судом розглядалася справа по суті, що підтверджується журналом судового засідання (Т. 1, а. с. 56-57), в судовому засіданні оголошувалася перерва, а тому незважаючи на неодноразово подані апеляційні скарги суд продовжує розгляд справи, а не починає його спочатку. Зважаючи на викладене відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] не зявилися повторно в судове засідання в Жовківський районний суд Львівської області без поважних причин, а тому судом вирішено розгляд справи проводити за відсутності відповідача та третьої особи по справі, які не зявилися в судове засідання, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце проведення такого та на підставі поданих до суду доказів постановити рішення по справі. Враховуючи наведене вище, а саме присутність представників відповідача в судових засіданнях, а також неодноразові клопотання відповідача [PERSON] суд вважає, що слід проводити загальний розгляд справи, а не заочний. Оскільки сторони в судове засідання не зявились, відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України фіксація судового засідання з допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, зясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 11, 13, 14 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Цивільні права і обовязки особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобовязана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Договір є обовязковим для виконання сторонами, як це передбачено ст. 629 Цивільного кодексу України. Відповідно до вимог ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що позивач ПАТ «ВіЕс Банк» (правонаступник ВАТ «Електрон Банк») 21.07.2008 року уклав з відповідачем [PERSON] кредитний договір № KF50954, згідно якого позивач надав відповідачу кредит в сумі 300000,00 (три тисяч) євро строком на 15 років. Даним договором, а саме п. 1.3 встановлено, що процент за користування кредитом встановлюється в розмірі 12 % річних (базова ставка). У випадку виникнення заборгованості за кредитом та/або процентами, та/або недотримання позичальником вимог щодо страхування майна на умовах та у порядку, визначених п. 5.2.1 даного договору, процент за користування кредитом збільшується на 10 % річних від базової ставки. Після повторного погашення простроченої заборгованості за кредитом та/або процентами, виконання позичальником вимог щодо страхування майна на умовах та у порядку, визначених п. 5.2.1 договору, процентна ставка встановлюється в розмірі базової ставки. Факт отримання відповідачем грошових коштів в розмірі 300000,00 євро, що станом на 21.07.2008 року було еквівалентно 2296483,20 грн. підтверджується заявою на видачу готівки № 1362_17. Позивачем 18.02.2014 року відповідачу надсилалося повідомлення-вимога вих. № 09-3/3240 про дострокове повернення кредиту. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов'язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідач свої обовязки за договором не виконує, заборгованості згідно умов вказаного договору не сплачує. Судом перевірено уточнений розрахунок заборгованості за кредитним договором № KF50954 від 21.07.2008 року, який представлений позивачем станом на 23.05.2016 року. Суд вважає арифметично вірним розрахунок заборгованості по тілу кредиту, по процентах та пені на 23.05.2016 року. У правовій позиції судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 02.07.2014 року у справі № 6-79 цс 14 зазначено, що аналіз норм ст. 99 Конституції України, ст. ст.192, 533 ЦК України дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій визначена сума зобовязання) валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобовязання і його виконання є національна валюта України гривня. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст. 625 ЦК України. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18.12.2009 року у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. На день ухвалення рішення, тобто на 10.11.2017 року, офіційний курс НБУ євро до гривні становить 30,887623 грн. за 1 євро. Відповідно до ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Так як заборгованість відповідача за тілом кредиту, процентами та пеня в євро вирахувані позивачем арифметично вірно, суд вважає, що такі суми слід перевести в українську валюту за курсом встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Тобто, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 193303 (сто девяносто три тисячі триста три) євро 59 євроцентів, що еквівалентно 5970688 (пятьом мільйонам девятсот сімдесятьом тисячам шістсот вісімдесятьом вісьмом) гривням 41 коп. по курсу Національного банку України на день ухвалення рішення суду по справі- заборгованості зі тілом кредиту, 57126 (пятдесять сім тисяч сто двадцять шість) євро 58 євроцентів, що еквівалентно 1764504 (одному мільйону сімсот шістдесятьом чотирьом тисячам пятсот чотирьом) гривням 27 коп. по курсу Національного банку України на день ухвалення рішення суду по справі- заборгованості за процентами та 104681 (сто чотири тисячі шістсот вісімдесять один) євро 87 євроцентів, що еквівалентно 3233374 (трьом мільйонам двісті тридцять трьом тисячам триста сімдесять чотирьом) гривням 14 коп. по курсу Національного банку України на день ухвалення рішення суду по справі заборгованості за пенею. Разом із відповідача підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором № KF50954 від 21.07.2008 року в розмірі 355112 (триста пятдесять пять тисяч сто дванадцять) євро 04 євроцентів, що еквівалентно 10968566 (десятьом мільйонам девятсот шістдесять вісьмом тисячам пятсот шістдесять шістьом) гривням 82 коп. по курсу Національного банку України на день ухвалення рішення суду по справі. Водночас, щодо вимог позивача про стягнення з відповідача заборгованості за комісією, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Виходячи з положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»\~від 12 травня 1991 року № 1023-XII у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. В свою чергу, відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Обслуговування кредиту є супутньою послугою, за надання якої можливе встановлення комісії. Встановивши в кредитному договорі сплату комісії за обслуговування кредиту, позивач не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються відповідачу. При цьому позивач нараховував, а відповідач повинен сплатити комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок відповідача, що є незаконним. А тому в задоволенні позовних вимог позивача щодо стягнення комісії, які позивач зазначає як витрати повязані з обслуговуванням договору слід відмовити. Внаслідок вищенаведеного, суд вважає, що вимоги позивача є частково обґрунтовані та підлягають до частково задоволення. Згідно ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Так як позивач при поданні до суду позовної заяви майнового характеру сплатив 3654,00 грн.судового збору, що вбачається з платіжного доручення № 811452 від 25.06.2014 року, тому суд приходить до висновку, що дану суму потрібно стягнути в користь позивача із відповідача. Водночас судовий збір в розмірі 121,80 грн., який був сплачений позивачем згідно платіжного доручення № 811407 від 25.06.2014 року за заяву про забезпечення позову не підлягає стягненню з відповідача в користь позивача, оскільки ухвала про забезпечення позову було скасовано Апеляційним судом Львівської області. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є підстави для часткового задоволення позовних вимог [PERSON] акціонерного товариства "ВіЕс Банк".

Outcome: approved