Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] в поданій до суду позовній заяві, яка під час розгляду справи уточнювалась, просить стягнути на її користь з відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «ВОРТЕКС ГРУП» (далі - ТОВ [PERSON]») 38\~317 грн. 25 коп. та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 05 листопада 2014 року вона звернулась телефоном до ТОВ «ВОРТЕКС ГРУП» з метою одержання інформації щодо отримання коштів в розмірі 1500,00 грн. В подальшому жодних правочинів щодо узгодження підстав, способу, умов та досягнення домовленості щодо інших умов передачі коштів нею не вчинялось.Через певний час на її платіжну картку в ПАТ КБ «Приватбанк» було зараховано кошти в розмірі 1500 грн. Надалі, 02.12.2014 року [PERSON] було також отримано 900,00 грн., 06.01.2015 року 550,00 грн., 25.01.2015 року 1000,00 грн., 29.01.2015 року 2238,75 грн., 07.02.2015 року 2800,00 грн., 16.02.2015 року 3400,00 грн. та 23.02.2015 року 4350,00 грн.. За період з березня 2015 року по червень 2016 року під впливом погроз та залякувань телефоном [PERSON] та її родичів, нею було здійснено платежів за вказаними працівниками ТОВ «[PERSON] груп» реквізитами на загальну суму 39515,25 грн. Вважає, що оскільки не було дотримано письмову форму під час укладення кредитного договору, такий правочин є нікчемним. Відтак сплачені нею кошти на користь ТОВ «[PERSON] груп» за недійсним правочином, який не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю, мають бути повернуті їй, а кошти, перераховані ТОВ «[PERSON] груп» для [PERSON], мають бути повернуті відповідачу за первісним позовом. Під час розгляду справи, представник позивача [PERSON] зменшила розмір позовних вимог. На підставах, зазначених у позовній заяві, просила стягнути з ТОВ «ВОРТЕКС ГРУП» 35 165,25 грн. на користь [PERSON] Не погодившись із вимогами [PERSON], ТОВ «ВОРТЕКС ГРУП» подав до суду зустрічну позовну заяву про стягнення з позивача коштів у розмірі 9\~169,00 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 05.11.2014 року між сторонами було укладено договір кредитної лінії № [NUMBER]. Зазначений договір позивач вважає вчиненим у письмовій формі, як шляхом вираження волі сторін за допомогою електронного засобу звязку мережі Інтернет. При цьому, посилаючись договір про використання аналога власноручного підпису від 05.11.2014 року, позивач за зустрічним позовом зазначає про те, що при укладенні договору кредитної лінії використовувався аналог власноручного підпису, яким вважає пароль. За допомогою відповідного пароля Позичальник отримував доступ до особистої сторінки на веб-сайті Кредитора де і оформляв відповідний договір у електронній формі. В обґрунтування наявної заборгованості посилається також на те, що з червня 2016 року [PERSON] не перераховувала жодних коштів на рахунок ТОВ «ВОРТЕКС ГРУП», відтак утворилась заборгованість (тіло кредиту, відсотки за користування грошовими коштами, пеня) у розмірі 9169,00 грн., яку необхідно стягнути з [PERSON] на користь ТОВ «ВОРТЕКС ГРУП». Позивач в судове засідання не зявилася, хоча повідомлялась належним чином про час та місце розгляду справи. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні первісний позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях. Зустрічний позов не визнав з огляду на його безпідставність. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні первісний позов не визнав, підтримав зустрічний позов, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві та додаткових письмових поясненнях. Заслухавши сторони, перевіривши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. [PERSON] 05 листопада 2014 року звернулась телефоном до ТОВ «ВОРТЕКС ГРУП» з метою одержання коштів. Уклавши договір про використання аналога власноручного підпису та з використанням засобів мережі Інтернет, подала заявку щодо перерахування на її банківську карту грошових коштів у якості кредиту. В подальшому, на її платіжну картку відкриту ПАТ КБ «Приватбанк» зараховано кошти: 05.11.2014 року 1500 грн., 02.12.2014 року 900,00 грн., 06.01.2015 року 550,00 грн., 25.01.2015 року 1000,00 грн., 29.01.2015 року 2250,00 грн., 07.02.2015 року 2800,00 грн., 16.02.2015 року 3400,00 грн., 23.02.2015 року 4350,00 грн. Отримані в період з 05.11.2014 року до 22.02.2015 року кошти в сумі 10\~900,00 грн. були повернуті ТОВ «ВОРТЕКС ГРУП». Кошти в сумі 4350,00 грн., отримані 23.02.2015 року, [PERSON] не повернула. Зазначені обставини визнаються сторонами, підтверджуються наданою випискою по платіжній картці та в цілому узгоджуються із платіжними дорученнями (повідомленнями). Крім того, за період з березня 2015 року по червень 2016 року [PERSON] здійснила платежі на користь ТОВ «[PERSON] груп» на загальну суму 39515,25 грн. (як призначення платежу зазначається продовження строку фінансової допомоги, продовження строку кредиту). Зазначене що підтверджується як квитанціями про сплату, що були надані [PERSON], так і графіком надходжень платежів від [PERSON], наданим представником відповідача. Відповідно до ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 203 ЦК України встановлені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Зокрема зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У матеріалах справи наявна ліцензія, яка підтверджує, що відповідач за зустрічним позовом ТОВ «ВОРТЕКС ГРУП» внесено до Державного реєстру фінансових установ. Відтак, відповідач за первісним позовом прав був укладати кредитні договори. Статтею 639 ЦК України передбачено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. У відповідності до ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою та інші правочини, щодо яких законом встановлена письмова форма. Згідно ст. 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі і у випадку недодержання письмової форми є нікчемним. Згідно ч. 1. ст. 207 ЦК України (в редакції станом на 05.11.2014 року) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Також правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв'язку. При цьому, можливість фіксації змісту правочину в електронних документах була передбачена у зазначеній нормі лише з моменту внесення до неї змін згідно із Законом № 675-VIII від 03.09.2015. Частинами 2, 3 ст. 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Як слідує з зустрічної позовної заяви, посилаючись на положення ЦК України, Законів України «Про електронні документи та електронний документообіг», «Про електронну комерцію», представник ТОВ «[PERSON] груп» вважає, щодоговір кредитної лінії (кредитний договір) від 05.11.2014 року № [NUMBER] був укладений шляхом вираження волі сторін за допомогою електронного засобу звязку мережі Інтернет з використанням аналога власноручного підпису (на підставі укладеного договору про використання аналога власноручного підпису) в електронному вигляді у вигляді пароля. Подібний порядок та аналогічні тлумачення наведені у Правилах та Порядку надання кредитів, що затверджені наказом Генерального директора ТОВ «[PERSON] груп» від 01.10.2014 року за № 19П. Однак, зазначені доводи представника відповідача та положення Правил надання кредитів не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки суперечать нормам законодавства, чинного на момент виникнення відповідних правовідносин. Так, відповідно до ст. 5 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» (в редакції станом на 05.11.2014 року) електронним документом визнається документ, інформація в якому зафіксована у вигляді електронних даних, включаючи обов'язкові реквізити документа. Згідно ст. 6. Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов'язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автората/або підписувала електронного документа іншими суб'єктами електронного документообігу. Саме накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа. У відповідності до ст.7 Закону України «Про електронні документи та електронний документообіг», оригіналом електронного документ вважається електронний примірник документа з обов'язковими реквізитами, у тому числі з електронним цифровим підписом автора. Оригінал електронного документа повинен давати змогу довести його цілісність та справжність у порядку, визначеному законодавством; у визначених законодавством випадках може бути пред'явлений у візуальній формі відображення, в тому числі у паперовій копії. При цьому, відповідно до ст.12 цього ж Закону, перевірка цілісності електронного документа може проводитися виключно шляхом перевірки електронного цифрового підпису. Згідно ст.3 Закону України «Про електронний цифровий підпис» (редакція станом на 05.11.2014 року) електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під часперевірки використовувався посиленийсертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувала відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Відтак, нормами законодавства, чинного станом на 05.11.2014 року, не було передбачено можливості формування електронного документу без використання електронного підпису і оригінал електронного документа повинен був містити, у тому числі, електронний цифровий підпис як обов'язковий реквізит, виключно на підставі якого могла здійснюватися перевірка цілісності електронного документа. Також, суд враховує, що законодавчі акти та/або редакції законодавчих актів на які посилається ТОВ «[PERSON] груп» були ухвалені та набрали чинності набагато пізніше дати виникнення правовідносин між сторонами по справі. Зокрема, Закон України «Про електронну комерцію» № 675-VIII був прийнятий 03.09.2015 року і відповідно до прикінцевих положень набрав чинність з дня, наступного за днем його опублікування, тобто 30.09.2015 року (перша офіційна публікація «Голос України» № 180 від 29.09.2015). Зважаючи на те, що згідно ст. 5 ЦК України, акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності та не мають зворотної дії у часі, норми зазначеного закону застосуванню не підлягають. Більше того, саме положеннями вказаного закону введено у обіг поняття та категорій, які використовує відповідач у Правилах надання кредитів, у тексті договору про використання аналога власноручного підпису, а також представник відповідача у поясненнях. Зокрема, статтями 3, 12 Закону України «Про електронну комерцію» вперше передбачено можливість використання у сфері електронної комерції, крім електронного підпису (відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис"), також електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Наведені відповідачем твердження про використання зареєстрованого на домашній сторінці пароля, як аналога власноручного підпису, а також використання аналога власноручного підпису у вигляді електронного підпису не лише використовують поняття іне введені на той час у законодавчий обіг, а й не відповідають суті відповідних понять та є взаємно суперечливими. Так, відповідно до ч.3.ст.207 ЦК України та ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», аналог власноручного підпису факсимільне відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, а також інший аналог власноручного підпису використовуються за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. У випадку його використання власноручний підпис відтворюється у спосіб, передбачений законом, і зразок відповідного відтворення власноручного підпису повинен міститись безпосередньо у тексті договору про його використання, а в подальшому відтворюватись на примірниках документів, при створенні яких він використовується. Натомість, відповідно до п. 6. ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» пароль тобто дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, з 30.09.2015 року може бути визнано як електронний підпис одноразовим ідентифікатором (абз. 2 ч.1 ст.12 цього ж Закону), однак аж ніяк не як аналог власноручного підпису, передбачений абз. 3 ч.1 ст.12 вказаного Закону. Крім зазначеного, не знайшли підтвердження і інші доводи відповідача за первісним позовом, на які він посилається, обґрунтовуючи заперечення проти позову та зустрічний позов. Твердження сторін щодо їх волевиявлення на укладення договору шляхом обміну смс-повідомленнями з використанням засобів мобільного звязку спростовуються матеріалами справи. Як вбачається із довідки, виданої на запит суду ПРаТ «Київстар» за № 1199/з від 27.01.2017 року з 01.06.2014 року по 31.12.2016 року між абонентами 096-193-78-79 та 096-003-65-00, 096-648-98-69 та 096-003-65-00 були відсутні смс-повідомлення. У своїх поясненнях та зустрічному позові представник ТОВ «[PERSON] груп» посилається на додатки №1-8 до Договору №3202308020 від 05.11.2014 року. Оскільки умови, викладені у тексті договору кредитної лінії №3202308020 від 05.11.2014 року передбачали надання кредиту частинами (траншами) на підставі заявок, саме цими додатками, на його думку, узгоджувались конкретні суми та строки кредиту, розмір процентів ті інші умови надання кредиту. Однак, як вбачається із тексту доданих представником ТОВ «[PERSON] груп» до матеріалів справи додатків №1-8, на них не міститься підписів жодної із сторін, що взагалі унеможливлює їх ідентифікацію у якості документа. Зазначене вище обставини в сукупності свідчать про недотримання письмової форми при укладенні 05.11.2014 року між позивачем та відповідачем кредитного договору (договору кредитної лінії) та додатків до нього. Тому, на підставі ст.215, 208, 1055 ЦК України, такий правочин є нікчемним. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою.Суд може застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину з власної ініціативи. Враховуючи фактичні розрахунки між сторонами на момент розгляду справи, [PERSON] зобовязана повернути на користь ТОВ «[PERSON] груп» 4350,00 грн., а ТОВ «[PERSON] груп» на користь [PERSON] 39515,25 грн. Відтак, різниця становить: 39515,25 4350,00 = 35165,25 грн. на користь [PERSON]

Outcome: approved