Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-10 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою в якій просить суд встановити факт постійного проживання спадкоємця [PERSON] , 1941 р.н., разом із спадкодавцем [PERSON] , що помер [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини. В обґрунтування посилається на те, що [INFO] , у віці 78 років помер чоловік заявника - [PERSON] . З 20.05.1961 року [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , до моменту смерті останнього. Починаючи з 1999 року вони проживали разом в квартирі [ADDRESS] , яку придбали разом із сином [PERSON] . Проте, зареєстрована в даній квартирі була лише [PERSON] , а [PERSON] був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , що належить дочці заявника - [PERSON] , яка проживає в Італії вже тривалий час. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина у вигляді частини квартири [ADDRESS] , в якій він і проживав разом з заявником. З метою прийняття даної спадщини, 26.10.2018 року заявником було подано до Дванадцятої державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом з метою оформити право власності на спадкове майно. Проте, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.10.2018 року (спадкова справа №1393/18) [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на підставі того, що вона відповідно до ст.ст. 1261, 1270 ЦК України пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини, так як не було надано жодного документу, який би підтверджував факт спільного проживання заявника з спадкодавцем. Представник заявника в судовому засіданні заяву підтримав в повному обсязі та просив її задовольнити. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився надіслав до суду пояснення по справі, просив розглядати справу у його відсутність та ухвалити рішення відповідно до діючого законодавства. Суд дослідивши матеріали справи, вислухавши думку представника заявника, допитавши свідків, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про шлюб, відповідно до якого [PERSON] та [PERSON] 20.05.61 року уклали шлюб (а.с. 8). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 04.11.99р., [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] придбали у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , яка і належить їм і на даний час (а.с. 7). Відповідно до акту від 18.12.2018року, складеного комісією ЖЕД-2, було підтверджено факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] до моменту смерті останнього за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9). Згідно довідки з КНП «Центру первинної медико-санітарної допомоги №2» Святошинського району м. Києва від 22.12.2018 року, [PERSON] мешкав за адресою: [ADDRESS] та знаходився під наглядом сімейного лікаря даного медичного закладу та відвідувався на дому (ас. 11). [INFO] , у віці 78 років помер чоловік заявника - [PERSON] , відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с. 6). З метою прийняття даної спадщини, 26.10.2018 року Заявником було подано до Дванадцятої державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини за законом з метою оформити на себе право власності на спадкове майно. Проте, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 26.10.2018 року (спадкова справа №1393/18) [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на підставі того, що вона відповідно до ст.ст. 1261, 1270 ЦК України пропустила шестимісячний строк для прийняття спадщини, так як не було надано жодного документу, який би підтверджував факт спільного проживання заявника з спадкодавцем (а.с. 4). Факт спільного проживання також підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] , що починаючи з 1999 року заявник та померлий проживали разом в квартирі [ADDRESS] , яку придбали разом із сином [PERSON] . Відповідно до положень ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1223 ЦК України, у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст. ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Здійснення права на спадкування визначено Главою 87 ЦК України. Згідно зі ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно із ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. Згідно з п. п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Статтею 293 ЦПК України, визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають юридичне значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до п.23 Постанови № 7 від 30 травня 2007 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв`язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Також, передбачено, що відповідно до ч. 1 ст. 315 ЦПК України, суд вправі розглядати справи про встановлення факту постійного проживання разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, коли цей факт безпосередньо породжує юридичні наслідки, наприклад, якщо підтвердження такого факту необхідне заявникові для одержання в органах, що вчиняють нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановлення цього факту має для заявника юридичне значення. Юридичний факт встановлюється з метою реалізації заявником спадкоємцем [PERSON] права на отримання спадщини. Отже, з огляду на вищезазначене, приймаючи до уваги всі обставини справи, докази надані заявником, суд приходить до висновку щодо задоволення заяви.

Outcome: approved