Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, посилаючись на те, що він 28.05.2014 року уклав договір оренди житлового приміщення з відповідачем [PERSON] та зареєстрував місце проживання останньої в житловому будинку, що знаходиться по [ADDRESS] так як на час реєстрації відповідача в житловому будинку остання була нареченою його сина [PERSON]. Також, позивач в позові зазначив, що з часу реєстрації і до сьогоднішнього дня відповідач ніколи не проживала у його будинку, плату за користування житловим будинком не здійснювала. Після розірвання шлюбу відповідачем з його сином [PERSON] він неодноразово звертався до відповідача з проханням добровільно знятися з реєстрації, оскільки відповідач не проживає в житловому будинку, недоглядає за житловим будинком та не використовує житловий будинок за призначенням. Відповідач ніяким чином на прохання не реагувала, а тому позивач прохає визнати відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим будинком, що знаходиться по [ADDRESS] розірвати договір оренди житлового приміщення від 28.05.2014 року, який укладений між ним та відповідачем. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, але направив заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує та прохає задовольнити. В разі неявки відповідача, прохає постановити заочне рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася. Згідно до ч. 4 ст. 74 ЦПК України, відповідач належним чином була повідомлена за місцем реєстрації про дату, час та місце розгляду справи. Згідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, в зв'язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За письмовою заявою позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши свідків, які були допитані відповідно до ч. 4 ст.191 ЦПК України в попередньому судовому засіданні та дослідивши письмові докази по справі, встановив наступне. У відповідності до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що власником житлового будинку, що знаходиться по вулиці [ADDRESS] є позивач [PERSON](а.с. 5-7). Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України вбачається, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (квартиру), користуються нею для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Далі судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована у вищезазначеному житловому будинку на підставі договору найму (оренди) від 28.05.2014 року, який укладено між позивачем та відповідачем (а.с. 15-16). Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до договору найму (оренди) житла вбачається, що 28.05.2014 року сторони уклали зазначений договір щодо найму (оренди) вищезазначеного житлового будинку терміном до 28.05.2044 року. Ст. 158 ЖК України визначено, що наймач користується жилим приміщенням у будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення укладається між власником будинку (квартири) і наймачем у письмовій формі з наступною реєстрацією у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів або в органі управління, що ним утворюється. Договір повинен містити вказівку на предмет договору, строк, на який він укладається, визначати права і обов'язки наймодавця і наймача та інші умови найму. Вимоги до форми договору найму житла визначені і в ст. 811 ЦК України. П. 4.2.3 договором передбачено, що позивач має право вимагати розірвання договору, якщо наймач користується житловим будинком не за призначенням. Далі судом встановлено, що 26.02.2016 року відповідач розірвала шлюб, який укладений між нею та [PERSON] сином власника житлового будинку. Починаючи з дати реєстрації місця проживання у вищезазначеному житловому будинку не проживала, що також підтверджується актами про обстеження будинку за період з 30.11.2015 року по 30.03.2016 року та показаннями свідків [PERSON] та [PERSON].(а.с. 11-14). Статтею 3 СК України, передбачено, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК України). Ч. 4 ст. 168 ЖК України передбачено, що договір найму жилого приміщення, укладений як на визначений, так і на невизначений строк, може бути розірвано за вимогою наймодавця, якщо наймач або особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи одному будинку (квартирі), а також у разі систематичного невнесення наймачем квартирної плати і плати за комунальні послуги. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» вбачається, що няття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та про розірвання договору оренди приміщення підлягають задоволенню, оскільки в судовому засіданні встановлено, що відповідач зареєстрована в житловому будинку як член сім'ї з наступним укладенням договору найму житлового будинку між нею та позивачем на термін до 2044 року. З часу реєстрації місця проживання та після розірвання шлюбу відповідач не проживала в житловому будинку, не використовувала житловий будинок за призначенням, чим порушує права позивача вільно розпоряджатися вищезазначеним житловим будинком на свій розсуд. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Згідно до ст. 4 ЗУ «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставки судового збору встановлюються у таких розмірах: за подання до суду позовної заяви немайнового характеру, яка подана фізичною особою визначається в розмірі 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно ст. 7 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2017 рік» вбачається, що у 2017 році прожитковий мінімум для працездатної особи встановлено з 1 січня 2017 року у розмірі 1 600 грн. Відповідно до посвідчення вбачається що позивач є учасником ліквідації наслідків аварії на Чорнобильської АЕС, а отже відповідно п. 10 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору за подання позовної заяви до суду. Згідно п. 10 ППВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 року за № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вбачається, що у разі об'єднання позовних вимог відповідно до статті 126 ЦПК, а також у випадках подання позовної заяви одним чи кількома позивачами (співпозивачами) до одного або кількох відповідачів судовий збір обчислюється із загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно до заявлених кожним із них вимог окремим платіжним документом (частина шоста статті 6 Закону № 3674-VI). Закон не містить заборони й можливості сплати усієї суми судового збору одним із кількох позивачів у справі; визначальним у такому разі є факт надходження усієї належної до сплати суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. У випадку якщо один із позивачів звільнений від сплати судового збору, загальна сума збору зменшується пропорційно до заявлених ним вимог. У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених згідно із статтею 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" за подання позову немайнового характеру. П. 13 вищезазначеної постанови передбачено, що якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою). Отже, з врахуванням ст. 88 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір», а також беручи до уваги те, що судом розглянуто дві самостійних вимог немайнового характеру позивача до відповідача, суд вважає за необхідно стягнути з відповідача судовий збір на користь держави в розмірі 1 280 грн, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову до суду. На підставі викладеного,

Outcome: approved