Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON] про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на дитину. В якій прохала: розірвати шлюб між мною і відповідачем, зареєстрований «05» січня 2001 року у відділі реєстрації актів громадського стану виконкому Полтавської міської ради, актовий запис №08; визначити місце проживання сина [PERSON] [INFO] - залишити проживати разом з позивачем за адресою: [ADDRESS]; стягнути з [PERSON] [INFO], уродженця і жителя [INFO], аліменти на її, [PERSON] користь на утримання сина [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4частки з усіх видів його заробітку (доходу), або за умови якщо відповідач не працює і не має інших доходів, виходячи із середньої заробітної плати працівника відповідної кваліфікації або некваліфікованого працівника в м.Полтава, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини у віці від 6 до 18 років, щомісяця, починаючи стягувати від дня предявлення позову до суду і до досягнення сином повноліття: державне мито, яке підлягає стягненню при реєстрації розірвання шлюбу в органах реєстрації актів цивільного стану, стягнути з відповідача; допустити негайне виконання рішення суду у частині визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць; стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати. В обґрунтування позову зазначила, що 05.01.2001 [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] Від шлюбу мають сина - [PERSON], [INFO]. Сімя проживала за адресою: [INFO] в квартирі, що належить позивачу та батькам на праві приватної власності. На протязі останніх років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті чотири роки тому призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Кожен має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сімю. Вважає, що за таких умов, шлюб необхідно розірвати. Позивач, як мати неповнолітнього сина [PERSON], усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоровя, духовного та розумового розвитку, вважає за необхідне визначити місце проживання дитини. Переконана, що син повинен проживати разом з позивачем в квартирі, що належить їй та батькам на праві приватної власності за адресою: [ADDRESS]. Відповідач зобовязаний утримувати свою дитини, через що звернулася до суду. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилася, надавши клопотання про розгляд справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Прохала проводити судове засідання без технічної фіксації судового процесу. (а.с.28). В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився, надавши клопотання про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Прохав проводити судове засідання без технічної фіксації судового процесу. (а.с.29). В судове засідання представник третьої особи служби у справах дітей виконавчого комітету Шевченківської районної у м.Полтаві ради за довіреністю [PERSON] не зявився, надавши заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що просить прийняти рішення, яке буде відповідати якнайкращому забезпеченню інтересам дитини. Прохав проводити судове засідання без технічної фіксації судового процесу. Справу прохав проводити в порядку спрощеного провадження(а.с.30). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.1 ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України встановлено, що у разі визнання позову відповідачем суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позову повністю. Судом встановлено, що сторони з 05 січня 2001 року перебувають у зареєстрованому шлюбі, про що складено відповідний актовий запис №08 від 05 січня 2001 року, що підтверджується оригіналом свідоцтва про одруження серії І-КЕ №065933 зареєстроване та видане відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Полтавської міської ради 02 січня 2001 року. (а.с.6). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії І-КЕ №015084, зареєстроване та видане Октябрським відділом РАЦС Полтавського МУЮ 12.11.2005 року (а.с.9). Таким чином, батьками неповнолітнього [PERSON], [INFO] є : [PERSON] батько; [PERSON] мати. Згідно ст.112 СК України, суд постановляє \~рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя \~подружжя \~і збереження шлюбу \~суперечило б інтересам \~одного з них, інтересам їхніх дітей. Відповідно до ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до п.14 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Відповідно до п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з'ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст.160 СК, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до ч.2 ст.161 СК України, під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обовязків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоровя та інші обставини, що мають істотне значення. Як слідує із матеріалів справи, сторони сімейно-шлюбних стосунків не підтримують. Проживають окремо. Діти проживають разом з позивачкою. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що аналіз наведених обставин справи вказує на неможливість подальшого спільного життя подружжя і збереження шлюбу, через що позов про розірвання шлюбу підлягає задоволенню. Оскільки неповнолітній син [PERSON], [INFO], проживає разом із матір'ю, котра створила йому належні умови, через що позов про визначення місця проживання дитини задовольняється. Частина 1 ст.18 Конвенції про права дитини визначає принцип загальної та однакової відповідальності батьків за виховання і розвиток дитини та декларує, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до\~ст.141\~СК України, мати,\~батько мають\~рівні права\~та обов'язки\~щодо дитини,\~незалежно від\~того,\~чи перебували\~вони у\~шлюбі між\~собою. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таким чином, батько [PERSON] зобовязаний сплачувати на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітнього сина. Як слідує із матеріалів справи, матеріальну допомогу на утримання дитини відповідач надає не достатньо. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.1 ст.182 СК України, п ри визначенні\~розміру аліментів\~суд враховує: стан\~здоров'я\~та матеріальне\~становище дитини; стан\~здоров'я\~та матеріальне\~становище платника\~аліментів; наявність\~у платника\~аліментів інших\~дітей,\~непрацездатних чоловіка,\~дружини,\~батьків,\~дочки,\~сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Як слідує із п.17 Постанови №3 Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» : що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 ЗУ від 21.04.1999 № 606-XIV Про виконавче провадження він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Згідно ЗУ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів» №2037-VШ від 17.05.2017 частину другу ст.182 СК України викладено в такій редакції: "2. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку". Таким чином, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти у частці від доходу батька, у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку доходів щомісячно. Відповідно до вимог ст.191 ч.1 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня предявлення позову. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог про стягнення аліментів. Стягнути аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON], [INFO] у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку (доходу) та не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно з моменту звернення до суду до досягнення нею повноліття, оскільки матеріальну допомогу на утримання дитини відповідач надає в недостатньому розмірі Судові витрати по справі сплачені позивачем при подачі позовної заяви до суду складають 704 грн. 80 коп. (а.с.1). Оскільки відповідач визнав позов до початку розгляду справи по суті, питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до ч.1 ст. 142 ЦПК України та вважає за необхідне повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, тобто 352 грн. 40 коп., сплаченого при поданні позову. Решта 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору у сумі 352 грн. 40 коп. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України. Також, стягнути з [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі 704 грн. 80 коп. за позовну вимогу про визначення місця проживання дитини та 50 % судового збору сплаченого позивачем (704,80+352,40= 1\~057,20).

Outcome: approved