Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та [PERSON], зареєстрований 09.09.2000 року Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Дніпровської районної ради міста Дніпродзержинська Дніпропетровської області, актовий запис №473 від 09.09.2000 року; прізвище дружини після розірвання шлюбу не змінювати, судовий збір не стягувати. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що з відповідачем по справі вона перебуває у шлюбі з 09.09.2000 року. Від шлюбу мають неповнолітню доньку [PERSON] [INFO], яка проживає з нею. Позивач зазначає, що з 2016 року вона з відповідачем разом не проживають, спільного господарства не ведуть. Причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є різні погляди на сімейне життя, що призвело до втрати почуття кохання та взаємоповаги між ними. На теперішній час вони відновлювати свої сімейні стосунки не бажають, спроби примиритися ні до чого не призвели. У зв'язку з чим, позивач вважає, що їх сім'я розпалася остаточно та відновленню не підлягає, збереження сім'ї не можливо і буде суперечити їх інтересам. Питання щодо розподілу майна, нажитого за період шлюбу, до цього часу не виникло. Після розірвання шлюбу дитина залишиться проживати з матір'ю Після розірвання шлюбу просить не змінювати їй прізвище. Позивач у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву, згідно якої позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просить розглядати справу за її відсутності. Відповідач в судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, згідно якої позовні вимоги визнав повністю, просив розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позову не заперечував. Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі на підставі наявних у суду матеріалів, згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. При вирішенні справи, суд враховує те, що кожна сторона має право розпоряджатись своїми процесуальними правами на власний розсуд, в тому числі і в частині визнання позову. При цьому, ч.1 ст.206 ЦПК України встановлено, що позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позовна будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Частиною 4 ст.206 ЦПК України встановлено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Вивчивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до копії свідоцтва про одруження, зареєстрованого Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Дніпровської районної ради м.Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 09 вересня 2000 року, актовий запис за №473, сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі (а.с.6). Від подружнього життя сторони мають малолітню доньку [PERSON] [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження, актові записи за №665 від 14 листопада 2002 року (а.с.6). На теперішній час сторони проживають окремо, мають роздільний бюджет, спільного господарства не ведуть, дитина проживає з позивачем, ніхто з них не виявив бажання про збереження сім'ї. Відповідно до ст.110 Сімейного Кодексу України, позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним з подружжя. Відповідно до ст.112 СК України, при розгляді справи про розірвання шлюбу, суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ст.82 ЦПК України, обставини визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У відповідності до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 21 грудня 2007 року №11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", шлюб може бути розірвано у судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Таким чином, суд вважає встановленим, що позовна заява про розірвання шлюбу відповідає дійсній волі дружини та чоловіка, після розірвання шлюбу не будуть порушені їхні особисті та майнові права, а також права та інтереси їх дітей, шлюбні відносини припинені з 2016 року попричині психологічного характеру, відсутність взаєморозуміння між ними, розходження поглядів на сімейні відносини та сімейні обов'язки, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме їх інтересам, сім'я розпалася остаточно і не може бути збережена, а тому шлюб між сторонами необхідно припинити шляхом його розірвання. З цих підстав, враховуючи встановлені судом обставини, визнання відповідачем позовних вимог, позов підлягає задоволенню у повному обсязі. При вирішенні питання щодо стягнення суми судового збору за подання відповідного позову, суд виходить з позиції позивача, яка просила судовий збір не стягувати. На підставі викладеного,

Outcome: approved