Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

КП «Житлогосп» (надалі позивач) 01 вересня 2015 року звернулось до суду із позовом до [PERSON] (надалі відповідач) про стягнення боргу, мотивуючи свої вимоги тим, що позивач є балансоутримувачем житлових будинків міста та надає населенню послуги по обслуговування будинків та прибудинкових територій, за час з грудня 2010 року між сторонами виникли цивільні права та обовязки відповідно до встановлених тарифів, що підтверджується наявним особовим рахунком №841267013 відповідач має заборгованість 901 грн. 80 коп. станом на 31 липня 2015 року. В судове засіданні представник позивача не зявився, в заяві, що надійшла до суду на позовних вимогах не наполягає, просить суд вирішити питання щодо судових витрат. Не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання також не зявився, будучи належним чином повідомленим про дату та час розгляду справи в суді. В заяві, що надійшла до суду просить суд врахувати, що ним сплачено борг, що підтверджується відміткою КП «Житлогосп». Просить суд розглянути справу за його відсутності. За згодою позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши докази у сукупності з іншими матеріалами справи, зясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу свої вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст. 15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Згідно діючого законодавства, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і відповідно ст. 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. При вирішенні даного спору суд, виходячи з принципу диспозитивності цивільного судочинства, розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Правовідносини сторін врегульовані ст.ст. 509-510, 525, 526, 530, 546, 610-612, 614, 615, 625- 629, 903 ЦК України. Cтаттею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, обєктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені відповідно статтею 16 ЦК України. У відповідності до вимог ст. 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов ти вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. За змістом ч.1 ст. 901 та ч.1 ст. 903 ЦК України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобовязується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобовязується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором. Закріплена в ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» правова норма щодо відповідальності боржника за несвоєчасне здійснення оплати за житлово-комунальні послуги у вигляді пені не виключає застосування правових норм, встановлених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Відповідно до ч. 3 п. 5 ст. 20 Закону "Про житлово - комунальні послуги" від 24 червня 2004 р., ст.ст. 67, 68 ЖК України, споживач зобовязаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Судом встановлено, що позивач є споживачем послуг за особовим рахунком №841267013 відповідач у справі станом на 31 липня 2015 року мав заборгованість 901 грн. 80 коп. Наявна заборгованість зменшилась після звернення до суду, відповідачем в грудні 2015 року було сплачено на рахунок КП «Житлогосп» суму 1 257 грн. 65 коп. за надані послуги по грудень 2015 року включно, що підтверджується відміткою КП «Житлогосп». Судом також встановлено, що між сторонами не укладено договору про надання послуг, однак відкритий особовий рахунок, свої зобовязання по оплаті отриманих послуг відповідач виконує. Сума боргу на час розгляду справи в суді відсутня. Судом також встановлено, що відповідно до особового рахунку №841267013 між сторонами виникли цивільно-правові відносини за якими КП «Житлогосп» надавались житлово-комунальні послуги. Відповідач проживає в квартирі, яка належить до житлового фонду, користується послугами позивача, про що свідчить відкритий особовий рахунок та наявність розрахункової (абонентської) книжки, однак несвоєчасно сплачує в повному обсязі кошти за надані послуги, внаслідок чого виникла заборгованість. Суд не входить в оцінку доказів щодо розміру тарифу з житлово-комунальних послуг. За викладених обставин суд вважає, що сума боргу не підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки на час розгляду справи в суді заборгованість відсутня. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтвердженні судові витрати. З відповідача суд вважає необхідним стягнути також судовий збір. Суд керується п. 38 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», яка є обовязковою для застосування, за якою визнано, що відповідно до статті 89 ЦПК у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Однак якщо позивач не підтримує своїх вимог унаслідок задоволення їх відповідачем після пред'явлення позову, суд за заявою позивача присуджує стягнення всіх понесених ним у справі витрат з відповідача. Визнання відповідачем позову не є підставою для звільнення його від сплати судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: approved