Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-31 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулась до суду з позовом до ВАТ «Електротермометрія» про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що вона працювала на ВАТ «Електротермометрія» з 01.08.1983 року по 31.10.2017 року. Наказом № 131-к від 31.10. 2017 року була звільненена за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, але відповідач всупереч ст. 116 КЗпП України не здійснив виплату належних їй коштів при звільненні, які з врахуванням заяви про уточнення позовних вимог від 31.01.2018 року складаються із заборгованості по заробітній платі за період з 31 жовтня 2017 року по 31 січня 2018 року - 6\~963, 55 грн. Крім того, оскільки з вини відповідача їй не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, вона вправі згідно ст. 117 КЗпП України вимагати стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 31.10.2017 року по 31.01.2018 року в сумі 8 826, 93 грн. Позивач в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримала, просила задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача позов визнав частково - в сумі 6\~963, 55 грн. заборгованості з заробітної плати. Заперечення та доводи в їх обґрунтування виклав у письмовому відзиві. Заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що позивач працювала на ВАТ «Електротермометрія» з 01.08.1983 року по 31.10.2017 року. Наказом № 131-к від 31.10. 2017 року була звільненена за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобовязаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, визначені в статті 116 цього Кодексу. При звільненні працівника, згідно до ст. 116 КЗпП України, виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівникові перед виплатою зазначених сум. Таким чином, відповідач зобовязаний був в день звільнення позивача, але не пізніше наступного дня після предявлення звільненим працівником вимоги про розрахунок, провести з ним розрахунок та виплатити всі суми, що належать йому, які на сьогодні відповідачем не виплачені. З вини відповідача позивачу не виплачено при звільнені всіх сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України. Відповідно до ч.1, 2 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника, або уповноваженого ним органу належних працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Такий розмір визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Таким чином, за положеннями статті 117 КЗпП України та розясненням Пленуму ВСУ обов'язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Водночас, відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини за невиплату належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Згідно зі статтею 4 КЗпП України законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до частини першої статті 9 Цивільного кодексу України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Оскільки трудовим законодавством не врегульовано відносини з приводу підстав звільнення від відповідальності за незаконність дій відносно працівника, на ці правовідносини поширюються положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила - це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна та невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов'язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, і ця подія завдала збитків. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об'єктивно унеможливлюють виконання зобов'язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов'язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо (частина друга статті 14-1 Закон України "Про торгово-промислові палати в Україні"). Однак, відповідачем не доведено та не підтверджено належними доказами про відсутність вини підприємства у затримці виплат усіх сум, належних при звільненні працівнику, у строки, визначені ст..116 КЗпП. Згідно п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» при визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 8 лютого 1995 року. Обчислення середньої заробітної плати у випадку її збереження, остання обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата, включаючи усі виплати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, та проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У відповідності до наданої відповідачем довідки про доходи № 04/019 від 11.01.2018 року [PERSON] нараховано заборгованість до виплати станом на 11.01.2018 року в сумі 6\~963, 55 грн.: за вересень 2\~510, 14 грн.; за жовтень 4\~453, 41 грн., в т.ч. 1\~078, 88 грн. відпускні. Порушення термінів виплати позивачу середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні з 31 жовтня 2017 року по 31 січня 2018 року складає суму - 8 826, 93 грн., яка визначається за визначеною формулою: 140, 11 грн. - середньоденний заробіток позивача, розрахований виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана виплата (вересень 2017 року - 2\~510, 14 грн. + жовтень 2017 року - 4 453, 41 грн. = 5\~884, 67 грн. / 42 робочих дні (вересень 21, жовтень - 21)) х 63 робочих днів за вказаний період часу (з 31 жовтня 2017 року по 31 січня 2018 року) = 8\~826, 93 грн. Беручи до уваги вищезазначене, суд приходить до висновку про необхідність поновити порушене право позивача шляхом стягнення з ВАТ «Електротермометрія» на її користь заборгованості по заробітній платі в сумі 6 963, 55 грн., в т.ч., 1 078, 88 грн. відпускних та 8 826, 93 грн. - середнього заробітку за час затримки розрахунку. Відповідно до п.2 ч.1 ст.430 слід допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць. Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір у розмірі 640,00 грн., оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору. Згідно п.2 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині виплати заробітної плати за один місяць.

Outcome: approved