Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-22 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON], [PERSON] (далі - Позивачі) звернулися до суду з позовом до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Царичанська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог позивачі посилаються на те, що домоволодіння [ADDRESS] належало їхньому батькові [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 24.04.1961 року. На вказаній земельній ділянці у період перебування [PERSON] та [PERSON] у шлюбі було побудовано домоволодіння. Позивачі зазначають, що [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилась спадщина у вигляді 1/2 частини домоволодіння [ADDRESS]. Єдиним спадкоємцем першої черги за законом, який прийняв спадщину був її чоловік [PERSON], який проживав зі спадкодавцем на час її смерті. [INFO] помер і [PERSON]. Після його смерті відкрилась спадщина у домоволодіння [ADDRESS]. Спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON] є його діти: [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. [PERSON] зазначає, що вона належним чином прийняла спадщину, оскільки у встановлений законом строк звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. [PERSON] та [PERSON] також належним чином прийняли спадщину, оскільки проживали та були зареєстровані зі спадкодавцем на час його смерті. Однак, постановою державного нотаріуса Царичанська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області від 04.12.2015 року відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивуючи постанову тим, що у спадкоємців немає правовстановлюючих документів на домоволодіння [ADDRESS]. У зв'язку з вищевикладеним, позивачі змушені звернутися до суду та просити суд визнати за ними, [PERSON], та [PERSON], право власності по 1/3 частину домоволодіння [ADDRESS], що складається з житлового будинку літ. А-1 загальною площею 53,6 кв. м, житловою площею 44,3 кв. м, А1-1-прибудова, а -ганок, Б -гараж, Г - сарай, Д - навіс, Е - літній душ, Ж - вбиральня, З - сарай, № 1-9, І - споруди, мостіння, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]. До початку розгляду даної цивільної справи по суті [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Царичанська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом. В обґрунтування зустрічного позову така особа посилалась на обставину того, що після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на домоволодіння [ADDRESS]. Після відкриття спадщини [PERSON] прийняла спадщину, оскільки проживали та була зареєстрована зі спадкодавцем на час його смерті. Однак, постановою державного нотаріуса Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 04.12.2015 року такому спадкоємцю також було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивуючи постанову тим, що у спадкоємця відсутні правовстановлюючі документи на домоволодіння [ADDRESS]. У зв'язку із викладеним, позивач за зустрічним позовом також змушена звернутися до суду та просити суд визнати за нею, [PERSON], право власності по 1/3 частину домоволодіння [ADDRESS], що складається з житлового будинку літ. А-1 загальною площею 53,6 кв. м, житловою площею 44,3 кв. м, А1-1-прибудова, а -ганок, Б -гараж, Г - сарай, Д - навіс, Е - літній душ, Ж - вбиральня, З - сарай, № 1-9, І - споруди, мостіння, в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]. Відповідною ухвалою суду зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Царичанська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом, було об'єднано в одне провадження з первісним позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Царичанська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивачі за первісним позовом у судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені у позовній заяві. В судове засідання, після оголошення перерви, позивачі за первісним позовом не з'явилися, подали до суду заяву про розгляд справи у їх відсутність, просили позов задовольнити. Зустрічні позовні вимоги позивачі визнали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Відповідач за первісним позовом у судовому засіданні позовні вимоги визнала, просила їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені у позовній заяві. В судове засідання, після оголошення перерви, відповідач не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила позов задовольнити. Зустрічні позовні вимоги відповідач підтримала та просила їх задовольнити в повному обсязі. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Царичанська державна нотаріальна контора Дніпропетровської області, у судове засідання не з'явився, надали до суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 08.10.2018 року заяву позивача за зустрічною позовною заявою [PERSON] про вжиття заходів забезпечення доказів за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Царичанська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на частину домоволодіння в порядку спадкування за законом було задоволено. Вирішено витребувати у Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області належним чином завірені копії спадкових справ після смерті [PERSON], померлої [INFO], та після смерті [PERSON], померлого [INFO]. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, дослідивши матеріали справи, встановивши, що визнання відповідачами первісного позову та зустрічного позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приймає визнання відповідачами позову і ухвалює рішення про задоволення первісного та зустрічного позову. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 19.11.1960 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, актовий запис № 1520. Від шлюбу мають дітей: доньку - [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] Судом також встановлено, що 24 квітня 1961 року, під час перебування в шлюбі, [PERSON] завершив будівництвом домоволодіння [ADDRESS]. Право власності на вищевказане домоволодіння було зареєстровано КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» 08.05.1961 року за [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 24.04.1961 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 08.05.1961 року, записана в реєстрову книгу під номером 2-1591. Судом також встановлено, що Дніпропетровським міжміським бюро технічної інвентаризації 20.11.1963 року [PERSON] було видано реєстраційне посвідчення, про оформлення за такою особою права власності на вказане домоволодіння [ADDRESS]. Із матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Дніпропетровської міської ради № 358-р від 23.11.2005 року змінено нумерацію домоволодіння по [ADDRESS] на «№ 16». Оглядом матеріалів технічної інвентаризації судом встановлено, що до складу такого домоволодіння самочинне будівництво не входить. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON]. Матеріалами справи підтверджено, що 20.11.2014 року [PERSON] звернулась до Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину у вигляді частини житлового будинку за [ADDRESS] після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]. Із матеріалів справи вбачається, що 25.11.2014 року [PERSON] звернулась до Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину у вигляді частини житлового будинку за [ADDRESS] після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]. Матеріалами справи також підтверджено, що 04.12.2015 року за вх. № 70 [PERSON], звернулась до Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину у вигляді частини житлового будинку за [ADDRESS] після смерті батька [PERSON], який помер [INFO]. Судом встановлено, що постановою державного нотаріуса Н.Ю. Фрізен Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 04.12.2015 року сторонам було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, мотивуючи постанову тим, що у спадкоємців немає правовстановлюючих документів на домоволодіння [ADDRESS]. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008р., № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством; за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як зазначалось вище, позивачі за первісним та зустрічним позовами подали до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті спадкодавця. Судом також встановлено, що після смерті такого спадкодавця була заведена відповідна спадкова справа, однак вказаною постановою державного нотаріуса Н.Ю. Фрізен Царичанської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області від 04.12.2015 року таким учасникам справи відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Відтак суд доходить висновку про відсутність у позивачів за первісним та зустрічним позовами можливості одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину внаслідок чого їх цивільне право підлягає захисту в судовому порядку За змістом ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. За змістом даної статті, до складу спадкової маси входить сукупність прав та обов'язків, носієм яких був спадкодавець і які переходять до його спадкоємців після відкриття спадщини. За загальним правилом у спадщину переходять усі цивільні права та обов'язки спадкодавця. Отже, з наведеної норми матеріального закону вбачається, що спадковим може бути тільки майно, яке перебувало у власності спадкодавця. З аналізу наведених норм матеріального закону вбачається, що право власності спадкодавця на нерухоме майно є саме тим правом, яке переходить спадкоємцеві в разі відкриття спадщини, однак до спадкоємця може перейти право тільки на те майно, яке належало спадкодавцеві на підставі діючого законодавства. Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відсутність державної реєстрації права на майно, яке входитиме до спадкової маси не може позбавляти спадкоємця права на таку спадщину. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Виходячи із змісту наведеної норми і відповідно до встановлених у даній справі обставин несправедливість процедури щодо реєстрації права власності на нерухоме майно не може обмежувати права власника. Суд зауважує, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (вересень 2008 року), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на придбане до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. В даному випадку спадкодавець набув право власності на нерухоме майно згідно порядку, що існував на момент такого набуття. Така обставина підтверджується вказаним договором про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку від 24.04.1961 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою 08.05.1961 року, записана в реєстрову книгу під номером 2-1591, на підставі якого Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації видало 20.11.1963 року реєстраційне посвідчення, про оформлення права власності на вказане спадкове майно у вигляді домоволодіння [ADDRESS] за померлим [PERSON]. Згідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. З урахуванням викладених обставин та вказаних вимог законодавства, суд доходить висновку, що оскільки право власності на зазначене вище нерухоме майно виникло у спадкодавця 20.11.1963 року, на підставі та в порядку матеріального закону, який був чинний на час набуття такого права, то таке майно входить до спадкової маси, що утворилась після смерті такого власника. Таким чином, оцінюючи усі докази, досліджені в ході судового розгляду в їх сукупності, приймаючи до уваги, що позивачі, є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], який помер [INFO], речове право у спадкодавця на вказане нерухоме майно набуто згідно з діючими нормативно-правовими актами на час набуття такого права, у складі такого майна відсутнє самочинне будівництво, і отримати в позасудовому порядку право власності на таке спадкове майно позивач не має можливості, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Також, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами ч.1 статті 142 ЦПК України, у разі укладання мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного, суд вважає, що 50 відсотків сплаченого позивачами судового збору слід повернути позивачам з державного бюджету, а решту 50 відсотків - стягнути з відповідачів на користь позивачів. На підставі викладеного та

Outcome: approved