Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 05.01.2016 р. звернувся до Жидачівського районного суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, який мотивував тим, що 21.05.2014 року зареєстрував шлюб із нею у виконавчому комітеті Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області, актовий запис №4. Від подружнього життя сторони спільних дітей не мають. Із відповідачкою вирішив розірвати шлюб, оскільки у них різні погляди на життя, що стало причиною виникнення численних суперечок і сварок, а протягом останніх шести місяців вони спільно не проживають. За цей час ніхто із них не вживав заходів для відновлення подружніх стосунків. Оскільки відповідач у позасудовому порядку не погоджується на розірвання шлюбу, а тому він змушений звернутись до суду для вирішення вказаного спору. У судовому засіданні, після закінчення строку на примирення, представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги свого довірителя підтримала та просила їх задовольнити Відповідач [PERSON] позов визнала. Представник відповідача [PERSON] за довіреністтю [PERSON] у судовому засіданні також не заперечив проти задоволення позовних вимог. Заслухавши відповідачку та представників сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Із свідоцтва про шлюб серія [NUMBER], яке видано 21.05.2014 року виконавчим комітетом Бережницької сільської ради Жидачівського району Львівської області, вбачається, що цього дня зареєстрували шлюб [PERSON] та [PERSON], якій після реєстрації шлюбу присвоєно прізвище "[PERSON]"(а.с.2). Відповідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому ч.3 та ч.4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до збереження шлюбних стосунків чи їх припинення є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, із липня 2015 року не проживають спільно, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Сторони не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння, взаємоповаги та втрату почуттів. Таким чином, суд приходить до висновку, що з огляду на вказані обставини, подальше застосування будь-яких заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним і суперечить інтересам сторін та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України, суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Відповідно до ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Оскільки відповідачка при реєстрації шлюбу змінила прізвище та у заяві про визнання позову вказала, що бажає після розірвання шлюбу залишити набуте у шлюбі прізвище, тому вона вправі надалі іменуватись цим прізвищем.

Outcome: approved