Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини мотивуючи позовні вимоги наступним. 22 жовтня 2016 року між нею та [PERSON] було укладено Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області шлюб, актовий запис № 460 який вона просить розірвати. Від шлюбу сторони мають малолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Через різні погляди на подружнє життя сторони припинили спільно проживати. Подальше спільне життя та збереження шлюбу суперечить їх інтересам. Дитина проживає разом з нею та повністю знаходиться на її утриманні, відповідач в утриманні дитини участі не бере. Внаслідок зазначеного просить суд розірвати шлюб між нею та [PERSON] та стягнути з [PERSON] на її користь на утримання малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/3 частини щомісячно, з усіх видів заробітку (доходу) аде не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дітей відповідного до досягнення дитиною повноліття. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась, від неї надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не відомі, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до вимог ст.ст. 280-283 ЦПК України суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, з урахуванням заяви позивача про розгляд справи за його відсутності та неявки відповідача фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно частин 3,4 ст.56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. З матеріалів справи вбачається, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу Серії [NUMBER] , виданогоВознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області від 22 жовтня 2016 року, актовий запис № 460 [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 22 жовтня 2016 року. Після реєстрації шлюбу прізвище дружині присвоєно [PERSON] . Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - доньку - [PERSON] , [INFO] . Згідно свідоцтва про народження [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] виданого Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області 26 липня 2016 року її батьками вказані [PERSON] та [PERSON] . В судовому засіданні встановлено, що сім`я розпалася повністю, шлюбні відносини між сторонами припинилися, їх спільне життя суперечить інтересам сторін, збереження сім`ї є неможливим, тому позовні вимоги в частині розірвання шлюбу підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивачки [PERSON] аліментів суд приходить до висновку що позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення виходячи з наступного. Стаття 16 Цивільного кодексу України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого права та інтересу. Відповідно до ч. 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення належних умов для цього. Згідно зі статтею 5 Протоколу N 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року (Конвенцію ратифіковано Законом N 47'5/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. За приписами частин першої, другої статті 27 Конвенції Організації Об`єднаних Націй про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, дитина повинна бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними актами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 80 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Так, судом встановлено, що сторони мають одну малолітню дитину яка проживає разом з позивачем та знаходиться на її повному матеріальному утриманні. Відповідно до частини 3 статті 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно з ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності з ч.1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У 2021 році прожитковий мінімум на дітей становить віком до 6 років, з 1 січня 2021 року - 1921 грн., з 1 липня 2013 грн., з 1 грудня 2100 грн. Віком від 6 до 18 років з 1 січня 20221 року 2395 грн., з 1 липня 2510 грн., з 1 грудня 2618 грн. Враховуючи, що позивач має на утриманні малолітню дитину, яка проживає разом з нею та знаходиться на її матеріальному утримання якої позивач просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку, щомісячно, відповідач в утриманні доньки участі не бере, у зв`язку з чим суд, враховуючи стан здоров`я та матеріальне становище неповнолітньої дитини, батька, вважає необхідним стягнути з нього аліменти в розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму встановленого для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з дня подання позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття у відповідності до вимог частини 3 статті 181 СК України. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь держави в розмірі 908 грн. 00 коп. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст.110-112, 180-183 СК України,

Outcome: approved