Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до фізичної особи - підприємця [PERSON] про визнання правочину недійсним та стягнення збитків. В обґрунтування позову, позивач по справі суду зазначив, що 21 лютого 2013 року між ним - [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено договір про спільну діяльність. За змістом договору для досягнення спільної господарської мети вони зобов'язувались здійснювати сумісну діяльність в сфері торгової діяльності промислових та продовольчих товарів, шляхом об'єднання, наявного у них, до укладення договору, майна, грошових коштів та фізичних зусиль. Так, за умовами договору, діяльність здійснюється на територіях приміщень, що визначені у пункті 2.3. договору, використовуючи їх та обладнання що належить на праві власності фізичній особі - підприємцю [PERSON]. Водночас, фізична особа - підприємець [PERSON] передає в управління вище вказане нерухоме майно. В свою чергу, покладені на позивача зобов'язання за змістом вимагали надання фінансового інструменту для здійснення спільної діяльності. На виконання умов договору укладено акти прийому-передачі від 21 лютого 2013 року та 17 вересня 2013 року, за яким ним передано іншій сторони договору грошові кошти у розмірі 1500000,00 грн, в той час як ФОП [PERSON] передав у користування нерухоме майно. Протягом року, [PERSON], шляхом обману та зловживання довірою, періодично отримував грошові кошти, які в кінцевому результаті, привласнюючи для задоволення власних (особистих) потреб, не вкладались у спільну діяльність, як наслідок не досягалась поставлена мета. Як, стало відомо позивачу, майно, яке являється похідним предметом договору та щодо якого наголошено на правовий режим приналежності, не належить на праві власності [PERSON] При укладенні договору та в подальших відносинах не підтверджувалось право власності на нерухомість, як правомірність факту передачі у користування майна. Представник позивача у судове засідання надав заяву про підтримку уточнених позовних вимог у повному обсязі та просив суд задовольнити позовні вимоги та розглянути справу у відсутність представника позивача. Відповідач ФОП - [PERSON] у судов е засідання не з'явився, хоча про час і місце розгляду справи він був сповіщений судом належним чином, про причину неявки до суду він не повідомив. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні правовідносини та надана наступна правова оцінка. 21 лютого 2013 року між [PERSON] та фізичною особою - підприємцем [PERSON] укладено договір про спільну діяльність. За змістом договору для досягнення спільної господарської мети ми зобов'язувались здійснювати сумісну діяльність в сфері торгової діяльності промислових та продовольчих товарів, шляхом об'єднання, наявного у нас, до укладення договору, майна, грошових коштів та фізичних зусиль. Так, за умовами договору, діяльність здійснюється на територіях приміщень, що визначені у пункті 2.3 договору, використовуючи їх та обладнання, що належить на праві власності фізичній особі - підприємцю [PERSON]. Водночас, фізична особа - підприємець [PERSON] передає в управління вище вказане нерухоме майно. В свою чергу, покладені на [PERSON] зобов'язання за змістом являються наданням фінансового інструменту для здійснення спільної діяльності. На виконання умов договору укладено акти прийому-передачі від 21 лютого 2013 року та 17 вересня 2013 року, за яким мною передано іншій сторони договору грошові кошти у розмірі 1500000,00 грн, в той час як ФОП [PERSON] передав у користування нерухоме майно. Протягом тривалого періоду часу, [PERSON], періодично отримував грошові кошти, які в кінцевому результаті, привласнюючи для задоволення власних (особистих) потреб, не вкладались у спільну діяльність, як наслідок не досягалась поставлена мета. Водночас посилання позивача щодо майна, яке являється предметом договору та щодо якого наголошено на правовий режим приналежності, не належить на праві власності [PERSON], а частина належного майна перебуває в режимі обтяження, підтверджено у судовому засіданні відповідними відомостями. Згідно зі ст. 1130 ЦК України за договором про спільну діяльність сторони (учасники) зобов'язуються спільно діяти без створення юридичної особи для досягнення певної мети, що не суперечить законові. Цивільним законодавством не передбачено обов'язкових реквізитів договору про спільну діяльність, не встановлюючи переліку істотних умов, необхідних для його виконання. Застосовуючи аналогію закону, зокрема відповідно до роз'яснення Президії Вищого арбітражного суду України "Про деякі питання практики вирішення спорів, пов'язаних з укладанням та виконанням договорів про сумісну діяльність" відносить мету договору, порядок та умови ведення спільних справ, види та обсяг внесків кожної із сторін, умови використання результатів спільної діяльності тощо. Частина 2 ст. 1131 ЦК України додатково встановлює, що за домовленістю сторін у договорі про спільну діяльність можуть бути визначені умови щодо координації спільних дій учасників або ведення їхніх спільних справ, правового статусу виділеного для спільної діяльності майна, порядку покриття витрат та збитків учасників, їх участі у результатах спільних дій та інші умови, якщо інше не встановлено законом про окремі види спільної діяльності. Преюдиціально визначено, згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (природа правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням - частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним, що визначено статтею 230 ч. 1 ЦК України. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Відповідно до постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійними» наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Водночас, обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. З врахуванням вимог закону, змісту правовідносин, випливає наступне: - передача однією зі сторін майна, яке їй не належить, або ж перебуває у обтяженні, що фактично позбавляє можливість та доцільність проведення діяльності; - отримання фінансового ресурсу (грошових коштів), з подальшим використанням останнього за власним розсудом, всупереч вимогам правочину, зокрема, для досягнення поставленої мети спільної діяльності. Отже, ФОП [PERSON] не мав наміру здійснення спільної діяльності (без створення простого товариства) з кінцевим результатом отримання доходів від такої діяльності. Натомість, обманним шляхом отримував кошти в порядку виконання з моєї сторони вимог договору. Відповідно до договору про спільну діяльність від 21.02.2013 року [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 1180000 гривень 00 коп, що підтверджується відповідним актом прийому - передачі. Відповідно до доповнення та змін до договору про спільну діяльність від 17.09.2013 року [PERSON] отримав грошові кошти у розмірі 320000 гривень 00 коп, що підтверджується відповідним актом прийому - передачі. Таким чином, загальна сума за договором та доповненням до нього становить 1500000 гривень 00 коп. Окрім того, в порядку та за умовами договору про спільну діяльність [PERSON] отримував на усну вимогу від мене протягом вересня 2013 року - жовтня 2014 року грошові кошти, які фактично мали б мати цільове призначення відповідно до умов договору. Зокрема, у вересні 2013 року [PERSON] отримано 58000,00 гри., у жовтні 2013 року - 50000,00 грн., у листопаді 2013 року - 30000,00 грн., у грудні 2013 року - 50000,00 грн. всього за даний період, окрім додаткових угод та акту прийому передачі, [PERSON] отримано 188000 гривень 00 коп. Продовжуючи ігнорувати вимоги правочину, мої права, зухвало та обманним шляхом, [PERSON] в 2014 ропі отримав наступні кошти: січень 49350,00 гри, лютий 50000,00 грн., березень 49800,00 грн., квітень - 52940,00 грн., травень - 55980,00 грн., червень -43690,00 грн., липень - 54270,00 грн., серпень - 45950,00 грн, вересень - 55300,00 грн., жовтень - 23300,00 грн. За 2014 рік [PERSON] отримано 480580 грн. 00 коп. Усього отримано, окрім додаткових угод та акту прийому передачі, 668580 грн. 00 коп. Таким чином, па виконання умов договору укладено акти прийому-передачі від 21 лютого 2013 року та 17 вересня 2013 року, за яким мною передано іншій сторони договору грошові кошти у розмірі 1500000,00 грн., а також періодичні кошти на суму 668580,00 грн., а всього - 2168580 гривень 00 коп. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування, що визначено статтею 216 ЦК України. Відповідно до статті 230 ЦК України сторона, яка застосувала обман, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки у подвійному розмірі та моральну шкоду, що завдані у зв'язку з вчиненням цього правочину. Таким чином, у сукупності подані докази обґрунтовують заявлені вимоги, доводи та посилання позивача підтверджені матеріалами справи та відповідають вимогам закону.

Outcome: approved