Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] через свого представника за дорученням [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання недійсними договорів дарування 60/100 частин нежитлових будівель. В обґрунтування позовних вимог вказував, що договори дарування, які позивач в даний час оспорює, були укладені ним 31 березня 2009 року внаслідок збігу тяжких життєвих обставин, на вкрай невигідних для дарувальника умовах, внаслідок чого його волевиявлення не було вільним. У зв'язку з цим просив визнати недійсними договори дарування нежитлових будівель в с.Воронки Володимирецького району, укладені між ним та відповідачем, в частині дарування [PERSON] 60/100 частин трьох нежитлових будівель бази відпочинку «Воронківське озеро», які розташовані за адресою [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, надав пояснення в межах позову. Відповідач [PERSON] визнав позовні вимоги, про що надав суду письмову заяву. Клопотав про розгляд справи у його відсутності. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Так, у відповідності до ст.174 ч.4 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку, визнання позову відповідачем є добровільним, не порушує прав та інтересів сторін та інших осіб, у зв'язку з чим може бути прийнято судом, крім того судом встановлені також фактичні дані та правові підстави для задоволення позову. Так, встановлено, що 31 березня 2009 року між сторонами укладено три нотаріально посвідчені договори дарування, на підставі яких позивач подарував, а відповідач прийняв у дар по 60/100 частин кожної з окремих нежитлових будівель бази відпочинку «Воронківське озеро», а саме одноповерхової будівлі (літ.Б-І) загальною площею 43,8 кв.м., двоповерхової будівлі (літ.А-ІІ) загальною площею 325,7 кв.м., будівлі кухні (літ.В-І) загальною площею 14,8 кв.м., що розташовані за адресою: [ADDRESS]. У відповідності до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як вбачається з ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. В той же час, позивачем наведено належні та обґрунтовані докази того, що на момент укладення оспорюваних договорів дарування волевиявлення [PERSON] не було вільним, оскільки він діяв на вкрай не вигідних для себе умовах, під тиском тяжких обставин. Про це свідчать, зокрема, ті обставини, що [PERSON] безоплатно відчужив в користь інших осіб майно, придбане у територіальної громади Володимирецького району 26.03.2009 р. за 190100 грн., безпосередньо після його придбання, а також наявність винесених Костопільською МДПІ податкових повідомлень-рішень №0016221740/0 від 25.03.2009 р., №0016211740/0 від 25.03.2009 р., рішення про застосування штрафних (фінансових) санкцій №001624170 від 25.03.2009 р. про стягнення заборгованості по платежах до бюджету та штрафних санкцій, порушення справи про банкрутство та припинення підприємницької діяльності ПП [PERSON] ухвалою господарського суду Рівненської області від 26.12.2012 року. За змістом статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. У відповідності до ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. З роз'яснень, що викладені у п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів 'її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. В ході судового розгляду позивачем доведено, що за відсутності збігу тяжких обставин позивач [PERSON] не укладав би договорів безоплатного відчуження нещодавно придбаної ним бази відпочинку, а продовжив би здійснення підприємницької діяльності з використанням нежитлових будівель. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що при укладенні оспорюваних договорів дарування волевиявлення позивача не відповідало його внутрішній волі та не було спрямоване на реальне настання правових наслідків, обумовлених договорами дарування, у зв'язку з чим позов підлягає задоволенню. Такий висновок суду ґрунтується також і на правовій позиції, викладеній у постанові ВСУ від 06.04.2016 року у справі №6-551цс, в якій зокрема зазначено, що відповідно до частини третьої статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом частини першої статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. Відповідно до статті 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. За змістом зазначених норм матеріального права при укладенні договору дарування волевиявлення дарувальника має бути спрямоване на добровільне, безоплатне, без будь-яких примусів (життєвих обставин або впливу сторонніх осіб) відчуження належного йому майна на користь обдаровуваного. Разом з тим правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини і на вкрай невигідних умовах, а тому волевиявлення особи не вважається вільним і не відповідає її внутрішній волі. Отже, правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Стаття 233 ЦК України не передбачає обмежень чи заборон її застосування до окремих правовідносин, що виникають, зокрема, з договору дарування. З урахуванням викладеного,

Outcome: approved