Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-08 00:00:00

Позивач [PERSON] 12.05.2015 року звернувся в суд із позовною заявою, в якій просить визнати дійсним договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, укладений 20.09.2006 року між ним та СГ ТзОВ «Карпати». Також просить визнати за ним право власності на виробничий будинок-корівник (позначений у технічному паспорті літерою А) загальною площею 754, 7 кв. м., з яких основна площа 711, 8 кв. м., допоміжна 42, 9 кв. м., з господарською будівлею навісом (позначений у технічному паспорті літерою Б) та огорожею № 1, розташований у [ADDRESS] за вказаним вище договором купівлі-продажу нежитлової будівлі. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 05.09.2006 року він та СГ ТзОВ «Карпати» уклали договір купівлі-продажу нежитлової будівлі корівника, розташованого у [ADDRESS]. Договір фактично укладений, однак не посвідчувався нотаріально, так як він, як сторона договору, ухилився від його посвідчення, а на даний час втрачена така можливість в силу ліквідації іншої сторони у договорі СГ ТзОВ «Карпати» без правонаступництва. У день укладення договору був підписаний акт прийому-передачі нерухомого майна, відповідно до якого СГ ТзОВ "Карпати" передало, а він прийняв спірний обєкт нерухомого майна, за що, у свою чергу, оплатив його вартість у розмірі 50359 грн. кошти у розмірі, визначеному договором. З вказаного часу він володіє та користується придбаним спірним обєктом нерухомого майна у межах власних потреб і має намір здійснювати там у подальшому певну діяльність. Зазначає, що таким чином він та СГ ТзОВ «Карпати», як сторони у договорі купівлі-продажу, досягли всіх істотних умов у ньому, виконали визначені ним обовязки, а, відтак, договір вважається виконаним у повному обсязі. Оскільки вказаний договір купівлі-продажу укладався без нотаріального посвідчення, так як похід до нотаріуса постійно відкладався через обєктивні причини, а у грудні 2010 року проведено державну реєстрацію припинення СГ ТзОВ «Карпати» на підставі рішення господарського суду Львівської області про визнання даної юридичної особи банкрутом, що унеможливило подальше нотаріальне посвідчення договору купівлі-продажу, відтак він не може виготовити правовстановлюючий документ на обєкт нерухомого майна на своє імя через відмову компетентного органу у реєстрації договору, а також не може отримати земельну ділянку для обслуговування спірного обєкта нерухомого майна. З огляду на вказане, він був змушений звертатися до суду із даним позовом про визнання договору купівлі-продажу нежитлової будівлі дійсним, а також визнання за ним права власності на обєкт нерухомого майна на підставі згаданого договору купівлі-продажу. Належним чином уповноважений представник позивача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві (а. с. 4-5), просив позов задовольнити. Надав пояснення, аналогічні наведеним у позові. Належним чином уповноважена представник відповідача Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області юрист селищної ради Лепесевич М.І. у судовому за сіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала та надала пояснення, згідно з якими нежитлова будівля корівник, що знаходиться у [ADDRESS], був збудований господарським способом у 1980 році і перебував на балансі СГ ТзОВ «Карпати». 05.09.2006 року комісією по врегулюванню майнових відносин вказаного товариства прийнято рішення про продаж вказаної будівлі позивачу за 50359 грн.. 20.09.2006 року така угода між позивачем та СГ ТзОВ «Карпати» зі згоди комісії по врегулюванню майнових відносин відбулася, сторони досягли всіх істотних умов з вказаного приводу. Разом з тим, нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу не здійснено в силу ухилення позивача від такого посвідчення через відсутність коштів. Позивач володіє та користується спірним обєктом нерухомого майна до цього часу, а будь-яких заперечень щодо того, що таке майно придбане позивачем, у селищної ради не виникає. Позивач дійсно здійснив оплату за придбане майно у визначеному розмірі. Підтвердила також ліквідацію СГ ТзОВ «Карпати» у грудні 2010 року на підставі рішення суду і відсутність правонаступників. Зазначила, що оскільки договір купівлі-продажу нежитлової будівлі дійсно укладався, а сторони у такому дійшли всіх істотних умов, виконали його, відтак, немає підстав для заперечення позовних вимог. Вважає, що такий договір купівлі-продажу слід визнати дійсним, а за позивачем слід визнати право власності на обєкт нерухомого майна, який був предметом договору купівлі-продажу. Про наслідки визнання позову, визначені ст. 174 ЦПК України, їй розяснено. Розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, давши належну оцінку доказам по справі, суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованим і такі слід задовольнити у повному обсязі з наступних підстав. Як встановлено судом, у 1980 році СГ ТзОВ «Карпати» господарським способом та зусиллями членів товариства здійснило будівництво корівника у смт. Верхнє Синьовидне Сколівського району Львівської області, що стверджується довідкою, виданою Верхньосиньовидненською селищною радою Сколівського району Львівської області 28.04.2015 року за вих. № 835 (а. с. 13). Вказаний корівник у встановлений діючим на той час законом спосіб було взято на баланс товариства, а рішенням виконавчого комітету Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області № 1312 від 20.09.2006 року «Про присвоєння адреси приміщенню корівника, що знаходиться у смт. Верхнє Синьовидне» (а. с. 16), такій будівлі присвоєно адресний номер [ADDRESS] розміщена на земельній ділянці орієнтовною площею 0,10 га., яка перебуває у комунальній власності Верхньосиньовидненської селищної ради Сколівського району Львівської області. Судом також встановлено, що на засіданні комісії по врегулюванню майнових відносин СГ ТзОВ «Карпати» 05.09.2006 року вирішено надати згоду на продаж корівника, розташованого у [ADDRESS] за 30% від його балансової вартості пайовику гр. [PERSON] (позивачу у справі), який внаслідок придбання частини майнових сертифікатів у членів товариства став пайовиком і був присутнім на вказаному засіданні, підтвердив свій намір купити зазначений обєкт нерухомого майна. Наведені обставини підтверджуються протоколом засідання комісії по врегулюванню майнових відносин СГ ТзОВ «Карпати» від 05.09.2006 року (а. с. 7-8, 22-25). 20.09.2006 року позивач [PERSON], як пайовик, та уповноважений представник СГ ТзОВ «Карпати» Яцик В.Ю. уклали договір купівлі-продажу, за змістом якого СГ ТзОВ «Карпати» продало, а позивач купив за 50359 грн. нежитлову будівлю-корівник, розташований у [ADDRESS]. Факт здійснення оплати позивачем за придбане нерухоме майно стверджується накладною № 2 від 20.09.2006 року (а. с. 10, 27), а факт передачі позивачу такого нерухомого майна у натурі стверджується актом прийому-передачі від 20.09.2006 року, підписаного позивачем (покупцем) та уповноваженим представником СГ ТзОВ «Карпати» Яциком В.Ю. (продавцем) (а. с. 9, 26). Разом з тим, договір купівлі-продажу нежитлової будівлі нотаріально не посвідчувався в силу ухилення позивача від такого посвідчення. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обовязки виникають з дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також з дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Одними із підстав виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. Поняття та види правочинів регламентовані ст. 202 ЦК України, за якою правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). У свою чергу, поняття та види договору регламентовані ст. 626 ЦК України, за змістом якої договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Статтею 203 ЦК України встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, де, з-поміж іншого, йдеться про те, що правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Статтями 208 та 209 вказаного Кодексу визначено коло правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі і які підлягають нотаріальному посвідченню. За змістом ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відтак, договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, укладений 20.09.2006 року між позивачем та СГ ТзОВ «Карпати», повинен був укладатись у письмовій формі і підлягав нотаріальному посвідченню, оскільки законом чітко віднесено такий вид правочину до правочинів, які належить вчиняти у письмовій формі і які підлягають нотаріальному посвідченню. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Як розяснюється у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», з підстав недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину нікчемними є тільки правочини, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню. При розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальномупосвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину.У зв'язку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину договір може бути визнано дійсним лише з підстав, встановлених ст. ст. 218 та 220 ЦК України. Інші вимоги щодо визнання договорів дійсними, у тому числі заявлені у зустрічному позові у справах про визнання договорів недійсними, не відповідають можливим способам захисту цивільних прав та інтересів. Такі позови не підлягають задоволенню. Аналізуючи матеріали справи, суд дійшов до висновку про відсутність передбачених законом обмежень для укладення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі. Так, нежитлова будівля, про яку йдеться у договорі, перебувала на балансі продавця СГ ТзОВ «Карпати», згода на продаж такої будівлі була надана уповноваженим органом зазначеного товариства у встановленому порядку за визначену ціну продажу, а покупцем являвся один із пайовиків цього товариства. Спірна нежитлова будівля не входить до числа речей, вилучених з цивільного обороту, або ж заборонених до обігу і таке інше. Судом також встановлено, що між сторонами договору купівлі-продажу досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Так, перед його укладенням позивач [PERSON], який виступав у ньому покупцем, перерахував СГ ТзОВ «Карпати», яке виступало продавцем, кошти у розмірі, визначеному договором 50359 грн.. СГ ТзОВ «Карпати», у свою чергу, передало предмет договору нежитлову будівлю-корівник позивачу [PERSON] у натурі. Позивач прийняв такий обєкт нерухомого майна, володіє та користується ним у межах своїх потреб, має намір здійснювати там господарську та виробничу діяльність. Таким чином, договір купівлі-продажу нежитлової будівлі, укладений 20.09.2006 року між позивачем та СГ ТзОВ «Карпати», відповідає вимогам ст. ст. 203, 207-209, 655-657 ЦК України. Судом встановлено, що позивач, як сторона договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, ухилився від його нотаріального посвідчення в силу обєктивних причин (відсутності коштів, необхідних для вчинення такої дії). Щодо можливості нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу нежитлової будівлі на даний час, то судом встановлено, що вчинення такої дії на даний час не представляється можливим, так як одна із сторін у ньому продавець СГ ТзОВ «Карпати» припинило свою діяльність, про що 14.12.2010 року вчинено державну реєстрацію на підставі рішення господарського суду Львівської області від 25.11.2010 року про визнання юридичної особи банкрутом і що підтверджується витягом з ЄДРЮОтФОП № 20474293 від 23.04.2015 року (а. с. 17-18). Відповідно до ч. 1 ст. 15 та п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання чи оспорювання, а одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (договорів). Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа може предявити позов про визнання за нею права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Як розяснюється у п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», судовий захист права приватної власності громадян здійснюється шляхом розгляду справ за позовами про визнання права власності. Відповідні положення щодо захисту права приватної власності поширюються також і на особу, яка хоча не є власником, але володіє майном з підстав, передбачених законом чи договором. Враховуючи ту обставину, що незаконність набуття позивачем права власності на виробничий будинок-корівник у [ADDRESS] не встановлена судом і такий факт не оспорюється, суд вважає, що таке право набуте позивачем правомірно на підставі договору купівлі-продажу. Як вбачається з копії технічного паспорта на виробничий будинок-корівник [ADDRESS], виготовленого на замовлення позивача ФОП [PERSON] 26.03.2013 року (а. с. 11-12, 28-31), такий являє собою обєкт корівник (позначений літерою А), 1980 року побудови, загальною площею 754, 7 кв. м., з яких основна площа 711, 8 кв. м., допоміжна 42, 9 кв. м., з господарською будівлею навісом (позначений літерою Б) та огорожею № 1 Відповідно до ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи те, що визнання належно уповноваженим представником відповідача позовних вимог є безумовним, не суперечить вимогам закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд, переконавшись у правильному розумінні таким представником змісту обставин справи, у відсутності сумнівів у добровільності та істинності її позиції з цього приводу, розяснивши їй при цьому наслідки відповідної процесуальної дії, приходить до висновку про те, що позов слід задовольнити. Виходячи із заявлених позовних вимог, аналізу матеріалів справи та враховуючи викладене вище, суд вважає, що вимоги позивача про визнання дійсним договору купівлі-продажу нежитлової будівлі, а також про визнання за ним права власності на виробничий будинок-корівник (позначений у технічному паспорті літерою А) загальною площею 754, 7 кв. м., з яких основна площа 711, 8 кв. м., допоміжна 42, 9 кв. м., з господарською будівлею навісом (позначений у технічному паспорті літерою Б) та огорожею № 1, розташований у [ADDRESS] за договором купівлі-продажу нежитлової будівлі, укладеного 20.09.2006 року між ним та СГ ТзОВ «Карпати», є підставними та обґрунтованими, доведені матеріалами справи і підлягають до задоволення у повному обсязі.

Outcome: approved