Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа без самостійних вимог: приватний нотаріус Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г. про визнання договорів купівлі-продажу недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння, мотивуючи позовні вимоги тим, що з відповідачем [PERSON] вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з 31.07.2005 року по 27.12.2012 року. У шлюбі 14.11.2008 року у них народився син [PERSON], який на даний час проживає з нею. 21.05.2015 року у зв'язку з реєстрацією шлюбу з [PERSON] вона змінила прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]». На підставі договорів купівлі-продажу в 2007 та 2008 роках нею та відповідачем [PERSON] в шлюбі, за спільні кошти подружжя було придбано дві земельні ділянки: площею 0,0326 га, з цільовим призначенням «для ведення садівництва», розташовану по вулиці Стрийській м. Чернівці на території садівничого товариства «Соняшник» під [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER] та площею 0,0354 га, з цільовим призначенням «для ведення садівництва», розташовану по вул. Стрийській м. Чернівці на території садівничого товариства «Садівник» під [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER]. Виходячи з оголошень про продаж схожих земельних ділянок в м.Чернівці, оцінюється земельна ділянка площею 0,0326 га в 50000,00 грн., а земельна ділянка площею 0,0354 га в 55000,00 грн. 02.09.2015 року відповідач [PERSON] без її відома та згоди відчужив на підставі договорів купівлі-продажу зазначені земельні ділянки [PERSON], про що їй стало відомо тільки 21.03.2016 року, після направлення копій договорів приватним нотаріусом [PERSON] до суду та отримання їх її представником. Зі змісту договорів купівлі-продажу від 21.11.2015 року вбачається, що [PERSON] 21.11.2015 року відчужив спірні земельні ділянки відповідачці [PERSON], що підтверджується також інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 51046912 та № 51043823. Спірні земельні ділянки вибули з її володіння поза її волею, без її згоди, у зв'язку з чим порушено її права як співвласника зазначених земельних ділянок. Ні усної, ні письмової згоди на їх відчуження вона не давала, відповідача чи інших осіб на укладення договору купівлі-продажу не уповноважувала. Також такі правочини не були вчинені відповідачем в інтересах сім'ї, оскільки на момент відчуження земельних ділянок шлюб між ними було припинено, сімейних відносин вони не підтримували, не вели спільного господарства та проживали окремо. У зв'язку з цим презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядженням майном, що є у спільній сумісній власності подружжя, вже не діяла. За таких обставин, правочини щодо відчуження 02.09.2015 року відповідачем [PERSON] двох земельних ділянок є недійсними з тих підстав, що вони вчинені з істотними порушеннями вимог ч. 4 ст. 369 ЦК, у зв'язку з чим таке майно підлягає витребуванню у набувача [PERSON] відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України. Вважає, що отримання згоди іншого співвласника на відчуження майна, набутого під час шлюбу, є обов'язковою. Угода, укладена з порушенням вимог закону, не поширюється на загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення, викликані тим, що нерухоме майно, яке було предметом недійсного правочину, надалі було відчужено іншим особам. Наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Оскільки набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, вона має право на звернення до суду з віндикаційним позовом про витребування майна із чужого володіння. Правочини щодо відчуження 02.09.2015 року відповідачем [PERSON] двох земельних ділянок є недійсними з тих підстав, що вони вчинені з істотними порушеннями вимог ч. 4 ст. 369 ЦК, у зв'язку з чим таке майно підлягає витребуванню у останнього набувача [PERSON] відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України. Оскільки спірні земельні ділянки знаходять в межах однієї вулиці м. Чернівці, мають однакове цільове призначення «для ведення садівництва», практично однакові за своєю площею та вартістю, вважає, що кожному із співвласників можливо виділити у власність окрему земельну ділянку. 22.03.2016 року подала до суду позовну заяву в новій редакції. Просить позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила заявлений нею позов задовольнити, в наданих суду поясненнях посилалася на обставини аналогічно викладеним в позові. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позицію своєї довірительки підтримала позовні вимоги просила задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечила просила позивачу відмовити в їх задоволенні, в наданих суду поясненнях вказувала, що [PERSON] та її син - [PERSON] після одруження проживали у батьків позивачки в с. Неполоківці Кіцманського району Чернівецької області. З метою придбання спірних земельних ділянок та садового будиночку, що розташований на одній з них, вона передала [PERSON], на його прохання, в якості боргу кошти в сумі 7000 доларів США, які він мав повернути. Припиняючи шлюбні відносини з [PERSON], [PERSON] не претендувала на придбане у шлюбі майно, оскільки [PERSON] за час проживання у її батьків облаштовував там господарство, та на компенсацію своїх витрат на це не претендував. Земельними ділянками та будинком вона ([PERSON]) користується з 2008 року, позивачка цим майном не користується. Про те, що [PERSON] відчужив [PERSON] земельні ділянки їй відомо не було. [PERSON] у зв'язку з від'їздом на постійне проживання в іншу місцевість запропонував їм з чоловіком придбати спірні земельні ділянки, і вони погодились. В подальшому в засідання не з»являлася, захист своїх інтересів доручила представляти представнику [PERSON], яка також в судовому засіданні позовні вимоги не визнала. Відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав, в наданих суду поясненнях зазначив, що з позивачкою він одружився в 2005 році і після одруження вони почали проживати у її батьків у с. Неполоківці Кіцманського району Чернівецької області. В 2007 році через сварки, він переїхав до своїх батьків та деякий час - один місяць у липні та дві неділі у вересні 2007 року - вони з дружиною проживали окремо. В кінці 2008 року він повідомив дружину, що має намір придбати земельні ділянки з садовим будиночком, які йому запропонував [PERSON] Вважав, що коли вони з дружиною будуть жити окремо, то відносини між ними налагодяться, майно придбавалось для потреб сім'ї. В грудні 2008 року вони з [PERSON] уклали договір купівлі-продажу земельних ділянок в присутності його батька. Кошти для придбання майна взяв в борг у батьків в сумі 7000 доларів США, щоб повернути кошти їздив на заробітки. Кошти позичались для потреб сім'ї. Будь-яких боргових угод не укладалось. Будинок на спірних земельних ділянках зводили його батьки, однак будь-яких домовленостей щодо їх прав на будинок не було, оскільки він будувався для потреб молодої сім'ї. Він з позивачкою проживали на земельній ділянці [NUMBER] садівничого товариства «Соняшник». Позивачка за час проживання користувалась і земельними ділянками і будинком. У будинку вони прожили разом два місяці до розлучення, а після розлучення будинком займались його батьки. Вважає, що юридично позивачка була співвласником земельних ділянок, а фактично - ні. На момент придбання земельних ділянок їх сімейний бюджет складався з його заробітної плати та заробітної плати дружини. З позивачкою розірвали шлюб в 2012 році, на момент розлучення остання на майно не претендувала, однак жодних заяв щодо відсутності взаємних майнових претензій вони не оформляли. Він не повідомляв [PERSON] про свої наміри відчужити земельні ділянки і будинок, її згоди не питав. Продаж майна доручив [PERSON], якому було відомо про придбання майна в шлюбі з [PERSON] Пояснив, що земельні ділянки відчужувались як такі, що вільні від будь-яких забудов та споруд. Батьки не повідомляли його про свої наміри придбати спірні земельні ділянки у [PERSON] До даного часу, боргові зобов'язання перед батьками не виконані. Третьою особою без самостійних вимог, приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Савчук В.Г. суду надано заяву про розгляд справи у її відсутність. Вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в їх сукупності, в меєах заявлених вимог, заслухавши поясненнях сторін, доповнення до пояснень представників сторін, суд приходить до наступних висновків. Судом, належними доказами по справі встановлено, що з відповідачем [PERSON] позивач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з 31.07.2005 року по 27.12.2012 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.9) та копією рішення Кіцманського районного суду Чернівецької області від 17.12.2012 року (а.с.10). 14.11.2008 року у позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] народився син [PERSON] (а.с.11), який на даний час проживає з позивачем, що підтверджується довідкою з місця проживання (а.с.13) та довідкою про склад сім'ї (а.с.12). У зв'язку з реєстрацією шлюбу з громадянином [PERSON], 21.05.2015 року позивач змінила прізвище «[PERSON]» на «[PERSON]», що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.14). Відповідно, до договорів купівлі продажу земельної ділянки в 2007 та 2008 роках позивачем та відповідачем [PERSON] під час перебування у шлюбі було придбано дві земельні ділянки: площею 0,0326 га, з цільовим призначенням «для ведення садівництва», розташовану по вулиці Стрийській м. Чернівці на території садівничого товариства «Соняшник» під [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER], що підтверджується довідкою Садівничого Товариства «Соняшник» № 2 від 05.10.2015 року (а.с.15) та площею 0,0354 га, з цільовим призначенням «для ведення садівництва», розташовану по вул. Стрийській м. Чернівці на території садівничого товариства «Садівник» під [NUMBER], кадастровий номер [NUMBER], що підтверджується довідкою Садівничого Товариства «Садівник» від 14.08.2015 року (а.с.16). Вищенаведені письмові досліджені докази по справі є співмірними в сукупності з іншими доказами, а саме показами свідків, зокрема, свідки - [PERSON], [PERSON] пояснили, що їх земельні ділянки розташовані поряд із земельною ділянкою [PERSON], яку вони вони часто бачили та її сина [PERSON] на сусідній земельній ділянці. Зі слів [PERSON] їм відомо, що власником земельної ділянки є [PERSON] Сад та земельні ділянки обробляють батьки [PERSON] Свідок [PERSON] також пояснив, що [PERSON] бачив на спірній земельній ділянці двічі. Будинок використовується як дача, сторонніх осіб на земельній ділянці не бачив. Свідок [PERSON] пояснив, що в кінці серпня 2015 року йому зателефонував [PERSON] та попросив продати належні йому дві земельні ділянки на підставі генерального доручення, виданого [PERSON] на його ім'я. Разом з батьком [PERSON], який надав всі необхідні правовстановлюючі документи на майно, він пішов до нотаріуса, що знаходиться на [ADDRESS]. Земельні ділянки він відчужив чоловіку на ім'я «Олександр» у вересні 2015 року. Суму продажу він не визначав, отримані від продажу кошти він одразу передав батькові [PERSON] Він читав документи, що йому на підпис передав нотаріус, однак п.7 договору, в якому йдеться про те, що він повідомляв нотаріуса, що на момент придбання вказаного майна [PERSON] в шлюбі не перебував, він не бачив, однак йому відомо було про те, що у [PERSON] є дружина, кілька раз бачив її на земельній ділянці. Оглянувши аркуші справи 39 та 268, на яких міститься заява [PERSON] про те, що на час придбання спірних земельних ділянок [PERSON] в шлюбі не перебував і нерухомість, що ним відчужується, не є спільною сумісною власністю та є його особистою приватною власністю, свідок повідомив, що підпис на заявах виконаний ним особисто. Пояснити, чому змінено ним сою позицію, не зміг. Свідок [PERSON] суду пояснив, що йому та його доньці належали дві земельні ділянки, що є предметом спору у зазначеній справі. З метою придбання житла, вони вирішили відчужити зазначені земельні ділянки. З [PERSON] він разом працював та домовився з ним про продаж земельних ділянок. Перед самим продажем він підняв ціну, через що [PERSON] невистачило коштів та він їздив за ними додому. При оформленні договору купівлі-продажу у нотаріуса був присутнім він, його донька, [PERSON] та його батько. [PERSON] особисто передав йому кошти за земельні ділянки. Земельні ділянки [PERSON] перед продажем оглядав. Позивачку [PERSON] бачив декілька разів, коли вона приходила до чоловіка на роботу. Будучи допитаним в якості свідка відповідач [PERSON] повідомив, що спірні земельні ділянки придбані в 2008 році та оформлені на його ім'я. Членом садівничого товариства він став у 2009 році. В подальшому ці земельні ділянки він відчужив [PERSON], а кошти, виручені від продажу, отримав його батько [PERSON] Він розпорядився земельними ділянками як власним майном, хоч усвідомлював, що вони є спільним майном подружжя. Його мати [PERSON] під час придбання земельних ділянок, передала кошти [PERSON] у розмірі 7000 доларів США. Фактично повернула кошти, за які він їх придбав. Свідок [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] - це його сусід по дачній ділянці, з яким він знайомий 8-10 років. [PERSON] неодноразово бачив на спірній земельній ділянці, останній побудував там будинок. Знає його батьків, оскільки вони допомагають [PERSON] по господарству. Зазначену земельну ділянку [PERSON] придбав у [PERSON] Будівництво будинку на зазначеній земельній ділянці було розпочато ним, а [PERSON] після придбання землі, демонтував старе будівництво та розпочав нове. Дружину [PERSON] бачив один раз; йому було відомо, що [PERSON] мав намір відчужити земельну ділянку, однак не зробив цього; кому згідно правовстановлюючих документів належить земельна ділянка йому невідомо. Свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що [PERSON] є їх сусідом. На його земельній ділянці розташований будинок. Вони часто бачать там [PERSON] та його батьків. Колишню дружину знають візуально, бачили її на земельній ділянці декілька разів. Хто є власником земельної ділянки та будинку їм невідомо. Крім наведеного, судом з витребуваних матеріалів в третьої особи приватного нотаріуса [PERSON], а саме документів, що стали підставою до посвідчення договорів купівлі-продажу спірних земельних ділянок від 21.11.2015 року вбачається, що відповідач [PERSON] 02.09.2015 року спочатку відчужив спірні земельні ділянки відповідачу [PERSON] (а.с.83), а пізніше 21.11.2015 року відповідач [PERSON] відчужив їх відповідачці [PERSON] (а.с.54-57). Зі змісту договору купівлі-продажу від 21.11.2015 року (а.с.54-57) вбачається, що [PERSON] 21.11.2015 року відчужив спірні земельні ділянки відповідачці [PERSON], що підтверджується також інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 51046912 та № 51043823 (а.с.17-20). Згідно ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Статтею 68 ч.ч.1-2 СК України передбачено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, набутим за час шлюбу, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори про поділ майна подружжя, суди повинні враховувати, що само по собі розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності подружжя на майно, набуте за час шлюбу. Проте розпорядження таким майном після розірвання шлюбу здійснюється колишнім подружжям виключно за взаємною згодою відповідно до положень ЦК, оскільки в таких випадках презумпція згоди одного з подружжя на укладення другим договорів з розпорядження майном, що є у спільній сумісній власності подружжя вже не діє. Виходячи з цього, отримання згоди іншого співвласника на відчуження майна, набутого під час шлюбу, є обов'язковою. Частиною 4 ст.369 ЦК України передбачено, що правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у іншого співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Відповідно до постанови пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» в п. 26 зазначено, що якщо предметом правочину є майно, яке належить особам на праві спільної сумісної власності, інші співвласники відповідно до частини другої статті 369 ЦК до участі у справі не залучаються, оскільки правочин щодо розпорядження спільним майном вважається вчиненим за згодою всіх співвласників. За відсутності такої згоди інші співвласники відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України можуть пред'явити позов про визнання такого правочину недійсним. Вимогами ч.1 ст. 67 СК України визначено, що дружина, чоловік мають право укласти з іншою особою договір купівлі-продажу щодо своєї частки у праві спільної сумісної власності подружжя лише після її визначення та виділу в натурі або визначення порядку користування майном. Проте, частки в праві спільної сумісної власності позивача та відповідачем на спірні земельні ділянки на момент їх продажу визначені не були, в натурі не виділені, як і не був визначений порядок користування цим майном. Тобто спірні земельні ділянки перебували у спільній сумісній власності як позивача так і відповідача. Підставою недійсності правочину, у відповідності до ч. 1 ст. 215 ЦК України, є недодержання в момент його вчинення стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою статті 203 цього Кодексу, яка передбачає, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно ст. 216 ЦК України - загальні правові наслідки недійсності правочину, зокрема, кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент вирішення відшкодування, якщо законом не встановлені особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Отже, на угоду, укладену з порушенням вимог закону, не поширюється загальне правило про наслідки недійсності правочину (двостороння реституція), якщо сам закон передбачає інші наслідки такого порушення, викликані тим, що нерухоме майно, яке було предметом недійсного правочину, надалі було відчужено іншим особам. Згідно постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року п. 10, норма частини першої ст. 216 ЦК України, не може застосовуватися як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. У разі якщо відчуження майна здійснювалося два і більше разів після вчинення недійсного (нікчемного) правочину, це майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного (нікчемного) правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч. 1 ст. 388 ЦК України. У такому разі чинне законодавство не пов'язує можливість витребування майна у добросовісного набувача з умовою наявності у відчужувача за останнім договором права відчужувати це майно (постанова Верховного Суду України від 17.10.2011р. у справі № 3-103гс11). Згідно ст.330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває права власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно до п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане у особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, наслідком угоди, укладеної з таким порушенням, є не двостороння реституція, а повернення майна з чужого незаконного володіння (віндикація). Оскільки набувач, який набув майно за недійсним правочином, надалі відчужив таке майно іншій особі, зокрема відповідач [PERSON] 02.09.2015 року спочатку відчужив спірні земельні ділянки відповідачу [PERSON], а пізніше 21.11.2015 року відповідач [PERSON] відчужив їх відповідачці [PERSON] (а.с.54-57), у позивача виникло право на звернення до суду з позовом про витребування майна із чужого володіння. Наведене вище, узгоджується і з правовими позиціями висвітленими в узагальненні Верховного суду України від 24.11.2008 року "Практика розгляду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними", згідно яких, якщо після укладення недійсного правочину було укладено ще декілька, то вбачається правильним визнавати недійсними не всі правочини, а лише перший і заявляти позов про витребування майна в останнього набувача. Правочини щодо відчуження 02.09.2015 року відповідачем [PERSON] двох земельних ділянок є недійсними з тих підстав, що вони вчинені з істотними порушеннями вимог ч. 4 ст. 369 ЦК, у зв'язку з чим таке майно підлягає витребуванню у останнього набувача, зокрема відповідача [PERSON] відповідно до п.3 ч.1 ст.388 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 ч.1 СК України передбачено, якщо майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, то воно ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом; при цьому, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Таким чином, враховуючи те, що спірні земельні ділянки знаходять в межах однієї вулиці Стрийської м. Чернівці, мають однакове цільове призначення - «для ведення садівництва», практично однакові за своєю площею та вартістю, а отже, за поділом яких можливо виділити у власність окрему земельну ділянку між подружжям. Згідно з ст.16 ч.1 ЦК України, кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно положень ст. 10 ЦПК України, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши вимоги цивільного судочинства, вирішив справу відповідно до закону. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно, всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Таким чином, враховуючи викладене, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають задоволенню в повному обсязі. У відповідності до ст. 88 ч.1 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Відповідно до наведеної норми закону, з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] підлягають стягненню пропорційно судові витрати на користь [PERSON], а саме судовий збір в розмірі 551,20 грн. документально підтверджений квитанцією від 22.03.2016 р. На підставі викладеного та

Outcome: approved