Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказала, що вона є власником будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.2004 року. В будинку, окрім позивача, також зареєстрований, але не проживає з 1 грудня 2019 року відповідач [PERSON] , фактичне місце проживання якого невідоме. Відповідач залишив житло добровільно, витрат на утримання будинку та сплату за житло-комунальні послуги не несе, його особисті речі у будинку відсутні. Це створює позивачу незручності по сплаті комунальних послуг, утримання будинку, отримання субсидії. Просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Позивач у судовому засіданні позов пітримала та просила задовольнити з підстав, викладених у позові. Пояснила, що з 2005 року вони з відповідачем перебували у фактичних шлюбних відносинах. Він проживав у належному їй на праві власності будинку, вони вели спільне господарство, в зв`язку з чим останній і був зареєстрований у будинку позивача. З грудня 2019 року останній виїхав на постійне місце проживання в інше місто, витрат по утриманню будинку не несе, фактичні шлюбні відносини між сторонами припинені. Відповідач у судовому засіданні позов не визнав, пояснив, що на користування спірним житлом не претендує, але відсутність реєстрації місця проживання позбавляє його можливості щодо реалізації трудових, політичних та економічних прав. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що сторони по справі тривалий час проживали разом як одна сім`я, але вже майже близько трьох місяців сімейних відносин не підтримують, відповідач виїхав на роботу в інше місто, але періодично один раз на два місяці приїждає на декілька днів в село за місцем своєї реєстрації. Суд, заслухавши позивача та відповідача, свідків, з`ясувавши обставини справи та оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню виходячи з наступного. Судом установлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 16.01.2004 року позивачу [PERSON] належить на праві власності будинок [ADDRESS] (а.с.6,7). Відповідно до довідки №498 від 11.11.2019 року у вказаному будинку зареєстрований, але не проживає співмешканець позивачки [PERSON] (а.с.9). З грудня 2019 року сторони як одна сім`я не проживаєть, що не заперечувалося відповідачем у судовому засіданні. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] не є власником будинку [ADDRESS] , і про свої парва на вказаний будинок не заявляв. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 150 Житлового кодексу (далі - ЖК України), громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 7 Закону України в ред. від 05.07.2012 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст. ст. 71, 72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 34 постанови «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Аналіз положень гл.32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідач вселився у спірне житло як член сім`ї власника будинку і набув право користуванням чужим майном, яке за своєю суттю є сервітутом. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Натепер відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний,змінив місце свого постійного проживання, витрат по утриманню будинку, оплаті комунальних послуг відповідач не несе, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК. Відповідач у судовому засіданні пояснив, що не претендує на користування спірним житловим приміщенням, проте знятися з реєстрації у ньому відмовляється, так як зареєструвати своє місце проживання йому більше немає де. Указані відповідачем обставини не можуть бути підставою для збереження за ним права користування чужим майном. Таким чином, оскільки реєстрація відповідача заважає позивачу у повній мірі володіти та користуватися належним їй житлом, позовні вимоги щодо визнання відповідача таким, що втратив право на користування жилим приміщення, є обґрунтованими та підлягають до задоволення.

Outcome: approved