Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

Позивач [PERSON] просить суд ухвалити рішення, яким визнати недійсним договір майнового лізингу №505031, укладений 08.07.2015 р. між лізинговою компанією Товариство з обмеженою відповідальністю «АМГ» та ним, стягнути на його користь з ТОВ «АМГ» сплачені на виконання договору майнового лізингу №505031 від 08.07.2015 р. грошові кошти в розмірі 162963 грн., судовий збір в розмірі 1629,63 грн. В обґрунтування позову посилається на те, що 08.07.2015 р. між ТОВ «АМГ» та ним було укладено договір майнового лізингу №505031, відповідно до якого лізингова компанія TOB «АМГ» як Лізингодавець зобов'язувався придбати та передати Позивачу як Лізингоодержувачу на умовах майнового лізингу предмет лізингу - автомобіль Skoda Oktavia, а останній зобов'язувався прийняти автомобіль та сплачувати Лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. 08.07.2015р. позивач сплатив на користь ТОВ «АМГ» вартість фінансування за вищевказаним договором в розмірі 46100 грн. та комісію Банку за надання цих банківських послуг в сумі 461 грн. 13.07.2015р. ним сплачено 115250 грн. та комісію Банку в сумі 1152 грн. З огляду на норми законодавства України укладений між сторонами договір майнового лізингу є недійсним, оскільки Лізингова компанія ТОВ «АМГ» не є фінансовою установою, в установленому діючим законодавством порядку не взята на облік як особа, яка не є фінансовою установою, але має право на надання окремих видів фінансових послуг, зокрема, послуг з фінансового лізингу. Відомості про цю особу в Реєстрі осіб, які не є фінансовими установами, але мають право на надання окремих видів фінансових послуг, відсутні. У зв'язку з чим ця установа не мала права на укладання договорів фінансового лізингу. Вважає, що при укладанні договору майнового лізингу відповідач, достовірно знаючи про відсутність у нього права на надання послуг з фінансового лізингу, навмисно не повідомив позивача про це, тобто ввів його в оману щодо свого правового статусу, своїх прав та обов'язків як сторони договору, що відповідно до ст.229 ЦК України є істотною обставиною. Такі дії відповідача свідчать про здійснення ним нечесної підприємницької практики в розумінні вимог ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки в даному випадку відповідач ввів позивача в оману стосовно прав продавця на надання відповідних послуг. Позивач [PERSON] у судове засідання не зявився, подавши письмову заяву від 24.05.2016 року, у якій просить справу розглянути у його відсутності, позов підтримує та просить задоволити у повному обсязі. Представник відповідача лізингової компанії ТОВ «АМГ» у судове засідання не зявився, про причини неявки суду не повідомив, хоча був належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, тому суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Оглянувши матеріали справи, суд прийшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч.1, ч.3 ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Судом встановлено, що 08.07.2015 р. між Товариством з обмеженою відповідальністю «АМГ» (ЄДРПОУ 14089073) та позивачем [PERSON] було укладено договір майнового лізингу №505031, відповідно до якого Лізингодавець (лізингова компанія TOB «АМГ») зобов'язався придбати та передати Лізингоодержувачу (позивачу) на умовах майнового лізингу у користування предмет лізингу - автомобіль Skoda Oktavia 2.0 TDI DSG Eleganсe, а останній зобов'язався прийняти автомобіль та сплачувати Лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору (п.2.1. договору). Вартість предмету лізингу на момент укладання даного договору була визначена у сумі 230500 грн., авансовий платіж 115250 грн., інша сума вноситься щомісячними платежами по 9604,17грн., вартість фінансування (20%) 46100 грн., комісія за передачу 6915 грн. (Додатки №1, №2 до договору). На виконання умов договору, 08.07.2015 року, згідно копії квитанції № 9 позивач [PERSON] сплатив через установу банку на розрахунковий рахунок відповідача перший платіж у сумі 46100 грн., а також ним було сплачено комісію за переказ зазначених грошових коштів у розмірі 461 грн., що підтверджується копією квитанції № 10 від 08.07.2015 року. Крім цього, на виконання умов договору 13.07.2015р. позивачем сплачено відповідачу 115250 грн., що підтверджується копією квитанції № ПН20358, а також комісію Банку за надання цих банківських послуг в сумі 1152,00 грн. На вказані правовідносини розповсюджуються положення законодавства про фінансовий лізинг, оскільки зі змісту вищевказаного договору вбачається, що договір хоч і має назву «Договір майнового лізингу», проте в його преамбулі зазначено, що сторони уклали договір фінансового лізингу. Так, відповідно до ст.1, ст.2, ч. 2 ст. 6 Закону України «Про фінансовий лізинг» фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 806 ЦК України: за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг віднесено до фінансових послуг. Згідно з ст.5 цього закону: фінансові послуги надаються фінансовими установами. Можливість та порядок надання окремих фінансових послуг юридичними особами, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, визначаються законами та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання діяльності фінансових установ та ринків фінансових послуг, виданими в межах їх компетенції. Так, згідно з Положенням про надання послуг з фінансового лізингу юридичними особами - суб'єктами господарювання, які за своїм правовим статусом не є фінансовими установами, затвердженим Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 22.01.2004 р. № 21, передбачено можливість юридичній особі надавати послугу з фінансового лізингу, якщо у предметі діяльності, визначеному установчими (засновницькими) документами, передбачено здійснення діяльності з надання послуг з фінансового лізингу та враховано вимоги законодавства щодо можливості суміщення фінансових послуг, а також за наявності, серед іншого, Довідки про взяття на облік юридичної особи, виданої Держфінпослуг та/або Нацкомфінпослуг (пункт 2.1 глави 2 вказаного Положення). У разі прийняття Нацкомфінпослуг рішення щодо видачі юридичній особі вищевказаної Довідки не пізніше п'яти робочих днів з дня прийняття такого рішення оформлюється Довідка та вноситься інформація про юридичну особу до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги (Реєстр) (п. 3.5.5, 3.15 глави 3 вказаного Положення). Крім цього,згідно з п.8 розділу 1 Положення про Державний реєстр фінансових установ, затвердженого Розпорядженням Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України 28.08.2003 № 41: фінансова установа має право надавати фінансові послуги після внесення її до Реєстру та отримання Свідоцтва. Якщо відповідно до нормативно-правових актів для надання певної фінансової послуги необхідно мати ліцензію та/або дозвіл, фінансова установа має право на надання такої послуги лише після отримання відповідної ліцензії та/або дозволу. Дія цього Положення поширюється на всіх юридичних осіб незалежно від їх організаційно-правової форми та форми власності, які відповідно до Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" надають одну чи декілька фінансових послуг, державне регулювання діяльності з надання яких належить до компетенції Нацкомфінпослуг (п.3 розділу 1 вказаного Положення). Однак, згідно з відповіддю Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг від 23.03.2016 р. Нацкомфінпослуг повідомила, що інформація про Товариство з обмеженою відповідальністю «АМГ» (код за ЄДРПОУ 14089073) до Державного реєстру фінансових установ, що веде Нацкомфінпослуг, не вносилась. Товариство статусу фінансової установи не набувало, ліцензії та/або інші дозволи на надання фінансових послуг не отримувало. Товариство до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги, не вносилось. Довідка про взяття на облік юридичної особи з правом надання послуги з фінансового лізингу Товариству Нацкомфінпослуг не видавалась. Таким чином, судом встановлено, що відповідач уклав з позивачем договір фінансового лізингу за відсутності необхідного обсягу цивільної дієздатності, що є необхідною умовою для чинності правочину згідно з положеннями ч. 2 ст. 203, ст.227 ЦК України, чим ввів позивача в оману. Зокрема, вищевказаний договір лізингу укладено відповідачем без відповідного дозволу (ліцензії), відповідач не включений як фінансова установа до Державного реєстру фінансових установ та Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги. Згідно з ч.1 ст. 227 ЦК України: правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України: якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.1 ст.230 ЦК України: якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Як вбачається з обставин справи, при укладенні оспорюваного договору лізингу мало місце умисне замовчування представником ТОВ «АМГ» відсутності у останнього статусу фінансової установи, відсутності ліцензії на здійснення діяльності з надання послуг фінансового лізингу, також про невключення її до Реєстру осіб, які не є фінансовими установами, але мають право надавати окремі фінансові послуги. У зв'язку з цим відповідач ТОВ «АМГ» ввів позивача в оману щодо прав ТОВ «АМГ» на укладання договору майнового лізингу №505031 від 08.07.2015 р. Частиною 6 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. З матеріалів справи вбачається, що відповідач ТОВ «АМГ» ввів позивача в оману стосовно його прав на надання відповідних послуг (п.5 ч.2 ст.19 вказаного Закону). Відповідно до ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У цьому разі кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. З урахуванням вищенаведеного є підстави для задоволення позову [PERSON] та визнання договору майнового лізингу №505031, укладеного 08.07.2015 р., недійсним. У звязку з визнанням договору недійсним, з відповідача згідно з ч.1, ч.2 ст.216 ЦК України підлягають стягненню на користь позивача кошти у розмірі 162963 грн., що були сплачені позивачем на виконання вказаного договору майнового лізингу. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому необхідно стягнути з відповідача на користь позивача [PERSON] суму оплаченого судового збору, а також 420 грн. витрат, повязаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача. Враховуючи вищенаведене та

Outcome: approved