Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-28 00:00:00

Позивач 03.03.2016 звернувся до Попаснянського районного суду з зазначеною позовною заявою, у якій після усунення недоліків позовною заявою від 28.03.2016 просив суд поновити його на роботі, як незаконно звільненого, з 12.11.2014 року; стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу у сумі, згідно довідки про середній заробіток, за термін, починаючи з 12.11.2014 року по прийняття судом рішення про поновлення на роботі. В обґрунтування позовних вимог послався на те, що його звільнення наказом директора шахти [PERSON] №1138/к від 04.12.2014 року за п.4 ч.1 ст. 40 КЗпП України є незаконним, оскільки він був відсутній на роботі з поважних причин. Так, згідно колективного договору відповідач був зобовязаний доставляти його до місця роботи з м.Первомайська до м.Гірське та у зворотному напрямку, але з 01.08.2014 відповідач припинив це робити. Він переїхав на проживання до м.Попасна, звідки відповідач не забезпечував працівників транспортом. Він був позбавлений можливості добиратися до місця роботи. Наказ про звільнення був виданий лише на підставі доповідної записки начальника дільниці ВШТ-900. Рішення профспілкового органу зі згодою на звільнення було відсутнє. З наказом про звільнення він ознайомився 17 лютого 2016 року, тоді отримав копію наказу. До того часу про звільнення йому відомо не було. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги, підтвердив викладене у позові, доповнивши, що працював у ВП «Шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» з 19.12.2012 до 11.11.2014, та був незаконно звільнений. У звязку з проведенням антитерористичної операції та віднесенням міста Первомайська Луганської області до території, на якій органи державної влади не здійснюють свої повноваження, був вимушений переїхати до м.Попасна Луганської області. Зареєстрований як внутрішньо переміщена особа. Перебував у щорічний відпустці до 11.11.2014. Через постійні обстріли, складну ситуацію у Попаснянському районі, відсутність належного транспортного сполучення між м.Попасна та м.Гірське, а також відсутність коштів на приватний транспорт, не вийшов на роботу після відпустки. Потім деякий час провів у м.Первомайську, бо поїхав за речами та не міг звідти виїхати. У жовтні та листопаді 2014 року зявлявся на підприємство, однак про звільнення його не попередили, його нову адресу не записали, сказавши, що зараз не до нього. Підтримував телефонний звязок з начальником дільниці ВШТ-900 [PERSON] та помічником начальника [PERSON], якому повідомив про зміну місця проживання. У квітні 2015 року [PERSON] телефоном повідомив, що когось з працівників, які не виходять на роботу, звільнили. Однак [PERSON] не зазначив кого саме та не вказав, що звільнили саме його. Дізнався про звільнення 17 лютого 2016 року, коли зявився на підприємство. В той же день отримав копію наказу про звільнення та трудову книжку. При звільненні згоди профспілкової організації на його звільнення за прогули не було. Згода профспілки, надана на засіданні профкому 12.05.2016 року, є незаконною, оскільки не підтверджено повноваження члена профкому [PERSON], який зазначений у витягу з протоколу №9 від 12.05.2016. Пояснення від його імені у протоколі засідання профкому не відповідають дійсності, оскільки він не зазначав, що дізнався про звільнення у січні 2015 року, не казав, що не вказував свою нову адресу та що працювати на шахті не збирався. Просив позов задовольнити. Представник відповідача та третьої особи [PERSON] у судовому засіданні позов не визнала, усно та письмово пояснивши суду, що позивач працював у ВП «Шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» з 19.12.2012 року. З 1 липня 2014 року перестав виходити на роботу з невідомих причин, але на його прохання, висловлене телефоном, йому надавалися частини чергових відпусток з 1 по 31 липня 2014 року та з 15 жовтня по 11 листопада 2014 року. З приводу надання останньої відпустки позивач приходив на підприємство у жовтні 2014 року та повинен був звернути увагу, що шахта працює без збоїв, а працівники перемістилися ближче до шахти до м.Золоте, м.Гірське, м.Попасна. Однак після відпустки 12.11.2014 позивач до роботи не приступив без поважних причин. Згідно п.8.25. та 8.21.1 Колективного договору ВП «Шахта «Гірська» на 2009-2013р. доставка працівників на роботу і з роботи здійснюється службовим транспортом, але у разі відсутності можливості такої доставки працівникові компенсуються витрати на проїзд громадським транспортом. З м.Попасна до шахти не було організовано доставку працівників взагалі ще до початку АТО, тому працівники з м.Попасна та Попаснянського району добиралися самостійно. Громадський автотранспорт здійснює перевезення між м.Гірське та м.Попасна, в тому числі під час АТО, тому позивач мав можливість з моменту закінчення чергової відпустки приступити до роботи. Позивач дізнався про своє звільнення у січні 2015 року у телефонному режимі, але навмисне до цього часу не врегулював питання з метою стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у більшому розмірі. Позивач не мав наміру виходити на роботу, тому вина підприємства у вимушеному прогулі відсутня. Окрім того, керівником шахти було прийнято рішення про звільнення позивача, оскільки не мали інформації щодо його місця перебування, припускали можливість його діяльності на боці НЗФ. Після звернення позивача до суду пропонували врегулювати питання шляхом поновлення на роботі без виплати середнього заробітку або зміни формулювання причин звільнення, але позивач не [PERSON] не є членом профкому, вона просто була присутня на засіданні. Письмових пояснень щодо прогулу у [PERSON] не вимагали, бо він сам повинен був їх написати, також не знали де він перебуває. Трудову книжку не направили, бо він не повідомив нову адресу, а поштового звязку з м.Первомайськом немає. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника відповідача та третьої особи, показання свідків, дослідивши письмові докази, вважає позов таким, що підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлені такі факти та відповідні ним правовідносини. Наказом в.о. директора ВП «Шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля» №1268/к від 18.12.2012 позивач прийнятий на роботу 19.12.2012 гірником підземним 3 розряду з тарифною ставкою 25,47 грн./год., з попереднім навчанням в НМК шахти протягом 7 днів, що підтверджується копією наказу (т.1 а.с.50). Наказом в.о. директора шахти №1138/к від 04.12.2014 позивача звільнено за прогули без поважних причин по пункту 4 частини 1 статті 40 КЗпП України. Останній вихід на роботу 11.11.2014. Підстава: доповідна начальника дільниці ШТ-900 [PERSON] (т.2 а.с.8). Наказ містить запис про ознайомлення працівника з наказом 17.02.2016 та підпис позивача. Зі змісту доповідної начальника дільниці ШТ-900 [PERSON] вбачається, що гірники, в тому числі позивач, самовільно залишили виробництво (т.1 а.с.57). Задовольняючи позов, суд виходить з наступного. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП Українитрудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках, зокрема,прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. З пояснень позивача вбачається, що причиною незявлення на роботу є проведення на території розташування підприємства та місця його проживання антитерористичної операції, що створює небезпеку для його життя і здоровя. Так, Указом Президента України «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України» від 14 квітня 2014 року № 405/2014 введено в дію відповідне рішення РНБО, що вважається початком антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Згідно розпорядження КМУ «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» №1085-р від 07.11.2014 місто Гірське Луганської області, де знаходиться ВП «Шахта «Гірська», місто Попасна Луганської області, де на цей час проживає позивач, віднесено до населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення; а місто Первомайськ Луганської області, де постійно проживав позивач, - до населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Так, в листі від 08.07.2014 №7302/14-14/13 Мінсоцполітики надало розяснення, що працівники, які не виходять на роботу у звязку з переміщенням із районів проведення антитерористичної операції, або ті, які залишаються у таких районах під час проведення антитерористичної операції і не мають змоги виходити на роботу у звязку з небезпекою для життя та здоров'я, не можуть бути звільнені за пунктом 4 частини першої статті 40 Кодексу законів про працю України на підставі "прогул". Зазначене обумовлено необхідністю збереження життя і здоров'я таких працівників та їх сімей і вважається як відсутність на роботі з поважних причин. У такому випадку за працівниками зберігаються робоче місце та посади. Хоча вказаний лист має рекомендаційний характер, разом з тим суд зазначає, що на лінії зіткнення, як на час звільнення позивача, так і до цього часу зберігається небезпека для життя і здоровя населення, що є загальновідомим фактом, тому незявлення на роботу з таких причин не може бути визнаним роботодавцем неповажними. Окрім того, у звязку з проведенням АТО обсяг надання послуг пасажирського перевезення громадським автотранспортом сполученням м.Попасна м.ГірськеПопаснянського району Луганської області значно скоротився, що обумовлено, в тому числі особливим порядком переміщення осіб вздовж лінії зіткнення у межах Донецької та Луганської областей. Залізничне сполучення між цими містами відсутнє. Зокрема, згідно довідки Попаснянської РДА Попаснянської РВЦА від 21.07.2016 в період з січня по лютий 2015 року в місті Попасна внаслідок загострення бойових дій та посилення артилерійських обстрілів припинив свою роботу приміський автобусний транспорт (т.2 а.с.38). За таких обставин відповідач не мав підстав визнати неповажними причини незявлення позивача на роботу. Наведене не спростовується показами свідка [PERSON], який у судовому засіданні пояснив, що працює заступником начальника дільниці з видобування №3 ВП «Шахта «Гірська» та проживає у [INFO]. З 2008 року він прибуває на роботу громадським або власним транспортом, оскільки працівники шахти, що проживають у м.Попасна транспортом шахти не забезпечувались. З липня по жовтень 2014 року перебував у відпустці через проведення активних бойових дій. З 15.10.2014 приступив до роботи, йому визначено графік з врахуванням можливості проїзду по блок-постах. Достається до роботи власним автотранспортом. Разом з тим, посилання позивача на порушення роботодавцем зобовязання згідно Колективного договору доставляти його до роботи та з роботи не обґрунтовують позовних вимог, оскільки пунктом 8.27.2 Колективного договору передбачено обовязок підприємства компенсувати витрати працівника на проїзд за відсутності транспорту роботодавця (т.1 а.с.53). Згідно ч.1, 9 ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених, зокрема п.4 ч.1 ст.40 цього кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник (…). Якщо розірвання трудового договору з працівником проведено власником або уповноваженим ним органом без звернення до виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника), суд зупиняє провадження по справі, запитує згоду виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) і після її одержання або відмови виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) в дачі згоди на звільнення працівника (частина перша цієї статті) розглядає спір по суті. Позивач є членом профспілкової організації «Незалежна профспілка гірників України» (НПГУ), що підтверджується довідкою (т.1 а.с.91). Сторонами визнано, що звільнення позивача проведено без отримання згоди профспілкового комітету, що є порушенням ст.43 КЗпП України. Під час розгляду справи відповідачем надановитяг з протоколу засідання профкому ВП «Шахта «Гірська»НПГУ №9 від 12.05.2016 (т.1 а.с.92-93), зі змісту якого вбачається, що 12 травня 2016 року на засіданні профкому розглянуто звернення адміністрації підприємства про надання згоди на звільнення позивача за п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України. За результатами розгляду профспілковим комітетом надано згоду на звільнення позивача з зазначених підстав. Із витягу з протоколу засідання від 12.05.2016 (т. а.с.92-93), з копії протоколу звітно-виборної конференції ППО НПГУ ВП «Шахта «Гірська» від 29.04.2016 (т.2 а.с.33-37), з копії Статуту НПГУ (т.2 а.с.9-26) вбачається, що повноваження присутньої на засіданні профкому [PERSON] як члена профкому не підтверджено. Повноваження інших присутніх осіб підтверджено. Разом з тим, відповідно підпунктів 4, 5 пункту 6.3. Статуту НПГУ засідання профспілкового комітету (Ради голів) первинної профспілкової організації (ППО) вважаються правочинними за умови участі в засіданні більше половини його складу. Рішення профспілкового комітету (Ради голів) ППО приймаються простою більшістю голосів від присутніх членів. Згідно витягу з протоколу на засіданні були присутні, крім [PERSON], 12 членів профкому з 15, тобто більше половини його складу. За надання згоди на звільнення проголосувало 12 осіб з 13. Враховуючи, що для прийняття такого рішення достатньо 7 голосів, участь [PERSON] у засіданні профкому фактично не могла вплинути на результат голосування, а тому це порушення не тягне неправомірності рішення. Відповідно до ч.1 ст. 147, 149КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: 1) догана; 2) звільнення. До застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. За кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. При обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Відповідачем в порушення зазначеної норми застосовано звільнення позивача без зясування причин його відсутності на роботі у письмовому вигляді. Посилання представника відповідача та третьої особи на те, що у адміністрації не було з позивачем звязку, спростовуються показами свідка [PERSON]. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що працює заступником начальника дільниці ШТ-900 ВП «Шахта «Гірська» ДП «Первомайськвугілля». [PERSON] перебував у щорічній відпустці до 11.11.2014, після якої на роботу не вийшов. Протягом 2014-2015 років [PERSON] неодноразово телефонував йому та цікавився становищем на шахті, у місті Гірське. Також телефонував, коли велися активні бойові дії. У телефонній розмові [PERSON] не повідомляв йому, що перемістився до м.Попасна Луганської області. На його питання про місцезнаходження позивач йому відповів, що «то тут, то там». Він повідомив позивача про необхідність вийти на роботу по закінченні відпустки. Коли [PERSON] дізнався про звільнення, не памятає, але у одній з телефонних розмов він попереджав позивача про початок процесу звільнення відсутніх на роботі працівників. Про те, що [PERSON] звільнено, він позивачу не казав. Таким чином, оцінюючи та аналізуючи досліджені судом докази у сукупності, суд приходить до висновку, що звільнення позивача проведено відповідачем без законної підстави, з порушенням вимог ст. ст. 43, 147, 149 КЗпП України. Суд вважає, що позивачем не пропущено строк звернення до суду з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З копії наказу про звільнення (т.2 а.с.8) вбачається, що позивач ознайомлений з наказом 17 лютого 2016 року. В цей же день йому видано трудову книжку, що визнано сторонами. Отже перебіг строку звернення до суду з позовом про поновлення на роботі починається з 17 лютого 2016 року. Позивач звернувся до суду 3 березня 2016 року. Враховуючи, що позивачем усунуто недоліки позовної заяви відповідно до ухвали судді Попаснянського районного суду Луганської області від 03.03.2016, то позовна заява вважається поданою в день первісного її подання до суду. Таким чином, позивач звернувся до суду протягом одного місяця з дня отримання копії наказу про звільнення та видачі трудової книжки. Посилання представника відповідача та третьої особи на те, що позивачеві було відомо про звільнення ще в січні 2015 року, а тому він пропустив строк звернення до суду, є безпідставними, оскільки, по-перше, частина 1 статті 233 КЗпП України не повязує початок перебігу цього строку з моментом, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення права, по-друге, у судовому засіданні представником відповідача та третьої особи не доведено факту, що позивач дізнався про своє звільнення до отримання ним копії наказу. З наведених вище показів свідка [PERSON] вбачається, що в телефонних розмовах з позивачем він не казав, що його звільнено; повідомляв лише в загальних рисах, що почався процес звільнення відсутніх працівників. Відповідно до ч.1 ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави (…) працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Отже, позовні вимоги позивача про поновлення на роботі з 12.11.2014 підлягають задоволенню. Відповідно до ч.2 ст. 235 КЗпП Українипри винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Оскільки тривалість вимушеного прогулу більше одного року сталася не з вини позивача з огляду на час отримання ним наказу про звільнення та наявність можливості у відповідача повідомити позивача про звільнення хоча б у телефонному режимі, то відшкодуванню підлягає середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Отже, з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 12 листопада 2014 року по 26 липня 2016 року включно. Відповідно до абз.3, 4 пункту 2 розділу ІІ Порядку обчисленнясередньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995, у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата.(…) Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівникне працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Згідно довідок ВП «Шахта «Гірська» (т.1 а.с.88, 168), позивач не відпрацював жодного робочого дня за чотири місяці до дня звільнення; останні два місяці роботи 19 днів у травні 2014 та 18 днів у червні 2014 року. Отже, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу застосовуються положення абзацу 3 пункту 4 розділу ІІІ Порядку. Так, відповідно до цієї норми, в інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. З довідки (т.1 а.с.88) вбачається, що оплата праці позивача є погодинною та його тарифна ставка з 19.12.2012 по 11.11.2014 складала 28,35 грн. на годину. Також з довідки вбачається, що позивачу, як гірнику підземному, встановлена скорочена тривалість робочого дня 6 годин, що відповідає вимогам ст. 51 КЗпП України. Згідно п.5 розділу IVПорядку нарахування витрат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Враховуючи погодинну форму оплати праці позивача та вимоги пункту 4 розділу ІІІ Порядку, для розрахунку середнього заробітку судом застосовується погодинна тарифна ставка 28,35 грн. на годину. Таким чином, середній заробіток позивача за час вимушеного прогулу з 12.11.2014 по 26.07.2016 включно складає 72\~632,70 грн. (72\~632,70 = 28,35 х 2 562, де 28,35 грн. погодинна тарифна ставка позивача, 2\~562 сумарна кількість годин протягом робочого часу з 12.11.2014 по 26.07.2016 згідно довідки відповідача про норму тривалості робочого часу (т.1 а.с.169): з 12 по 30 листопада 2014 78 годин, грудень 2014 138 годин, січень та лютий 2015 по 120 годин, березень та квітень 2015 по 126 годин, травень 2015 108 годин, червень 2015 120 годин, липень 2015 138 годин, серпень 2015 120 годин, вересень та жовтень 2015 по 132 години, листопад 2015 126 годин, грудень 2015 138 годин, січень 2016 114 годин, лютий 2016 126 годин, березень 2016 132 години, квітень 2016 126 годин, травень 2016 114 годин, червень 2016 120 годин, з 01 по 26 липня 2016 108 годин). Враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, за відсутності вимоги юридичної особи про стягнення з третьої особи, винної у незаконному звільненні позивача, шкоди у розмірі середнього заробітку, присудженого позивачу, суд вважає неможливим застосування ст. 237 КЗпП України в цій частині. На підставі ст. 88 ЦПК України, враховуючи, що позивач звільнений від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1378 грн. На підставі ч.7 ст.235 КЗпП України, ч.1 ст.367 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку в межах платежу за один місяць. На підставі викладеного, ст. ст. 40 ч.1 п.4, 43, 147, 149, 233, 235 КЗпП України,

Outcome: approved