Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ сумісного нерухомого майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS]. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що з відповідачем [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з 13 березня 1982 року та мають двох дорослих синів. 14 березня 1990 року на склад їхньої сім'ї з чотирьох чоловік була надана трикімнатна квартира [ADDRESS]. За час сумісного подружнього життя з відповідачем квартира повністю ними виплачена за сумісні кошти та зусилля. 05 травня 1992 року відповідач отримав на своє ім'я Свідоцтво про право особистої власності на квартиру [ADDRESS], що складає 5/1000 часток від житлового будинку. Право власності на нерухоме майно зареєстроване на ім'я відповідача в Криворізькому бюро технічної інвентаризації. 19 вересня 2006 року шлюб з відповідачем розірвано. Позивач є зареєстрованою та продовжує мешкати в спірній квартирі. Однак відповідач вважає себе єдиним власником квартири, чинить перешкоди для вирішення питання поділу нерухомого майна в добровільному порядку. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві та наполягала на їх задоволенні. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав та не заперечував проти їх задоволення. Вважав за можливе поділити рівними частками квартиру між ним та колишньою дружиною. В ході розгляду даної цивільної справи судом були створені всі умови для реалізації прав та обов'язків учасниками судового розгляду, у тому числі й в частині подання ними доказів та клопотань. Однак, учасники судового розгляду, розпорядившись своїми правами на власний розсуд, відмовились від надання суду інших доказів у підтвердження своїх вимог та заперечень і вважали, що наявні всі документи для вирішення справи по суті, тому суд розглядає справу на підставі тих доказів що містяться у справі і вважає, що в ній міститься достатньо документів для правильного та об'єктивного розгляду та постановлення законного і обґрунтованого рішення у справі. Суд, вислухавши сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Сторони перебували у шлюбі, який зареєстровано 13 березня 1982 року Довгинцівським відділом ЗАГСу м. Кривого Рогу, актовий запис №127 (а.с. 7). Мають двох спільних дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Саксаганським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області 19.09.2006, шлюб між позивачем та відповідачем розірвано (а.с. 8). 14 березня 1990 року на склад сім'ї відповідача з чотирьох чоловік була надана трикімнатна квартира [ADDRESS], про що свідчить копія ордеру на житлове приміщення (а.с. 9). За час сумісного подружнього життя з відповідачем квартира повністю ними виплачена за сумісні кошти, що сторонами не заперечується. 05 травня 1992 року відповідач отримав Свідоцтво про право особистої власності на квартиру [ADDRESS], що складає 5/1000 часток від житлового будинку (а.с. 6). Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому вказаним Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за заявою осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] набув під час перебування у шлюбі з позивачем. У відповідності з положеннями ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини - (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Згідно із ст. 60, ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними. Згідно ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У пункті 23 постанови "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11 Пленум Верховного Суду України визначив, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Судом враховано, що спірна квартира була виділена відповідачу 14.03.1990 на склад сім'ї чотири чоловіки. Позивач та відповідач перебували у шлюбі з 13.03.1982 по 19.09.2006, а отже, пайові внески за квартиру були виплачені за час сумісного подружнього життя та за спільні кошти, тому квартира є спільною сумісною власністю подружжя. За таких обставин суд вважає можливим задовольнити позов [PERSON] та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS]. В порядку ст.88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати по сплаті судового збору. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved