Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою, в якій просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України неповнолітньому [PERSON], [INFO], у її супроводі без згоди та супроводу батька [PERSON], [INFO], до Білорусії в період травневих свят з 29.04.2016 р. по 11.05.2016 р.; Грецької Республіки, Республіки Болгарії, Італійської Республіки, Республіки Мальти, Республіки Кіпру, Республіки Хорватії, Чорногорії, в період літніх канікул з 01.06.2016 по 30.08.2016 р.; Республіки Куби, Королівства Таїланду, Мальдівської Республіки, Демократичної Соціалістичної Республіки Шрі-Ланки, Грузії, Фінляндської Республіки, Словацької Республіки в період зимових свят і канікул з 25.12.2016 р. по 01.02.2017 р., а також надати їй дозвіл на оформлення та виготовлення проїзного документу дитини (паспорту), необхідного для тимчасових виїздів за межі України неповнолітнього [PERSON], [INFO], без згоди (дозволу) батька [PERSON]. Позов обгрунтований наступними обставинами. 11.06.2005 р. між сторонами було зареєстровано шлюб, в якому народився [PERSON], [INFO]. З червня 2013 р. сторони проживають окремо, а шлюб між ними розірвано на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14.11.2013 р. 26.02.2014 р., між сторонами було укладено договір про здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В. за реєстровим № 101. Відповідно до п.п. 5.1. п. 5. Договору, виїзд дитини за кордон з одним із батьків здійснюється тільки за попередньою письмовою (нотаріально засвідченою) згодою другого з батьків. Згідно п.п. 5.1.1. п.п. 5.1. п. 5. Договору, той із Батьків, хто має намір виїхати за кордон разом з дитиною, зобов'язаний довести до відома другого з батьків не менше, ніж за 2 тижні до дати виїзду із зазначенням країни, строку, цілі і умови перебування за кордоном. В свою чергу, п.п. 6.1. п. 6. Договору передбачено, що під час дії цього Договору, сторони зобов'язуються належним чином виконувати взяті на себе зобов'язання та не зловживати власними правами. Після розлучення, в період з квітня 2014 р. по листопад 2014 р., позивач неодноразово зверталась до відповідача для отримання відповідних дозволів для забезпечення сина належним та необхідним оздоровленням і відпочинком в період свят та канікул, оскільки має постійний прибуток і можливість оздоровлювати дитину за кордоном. Дитина вивчає іноземні мови, цікавиться життям жителів інших країн, звик до стилю та ритму життя, який існував в їхній родині, зокрема, виїздам за межі України, однак, в силу небажання відповідача надати дозвіл на виїзд дитини, останній фактично позбавлений батьком бажаного відпочинку та належного оздоровлення. У зв'язку з чим, зважаючи на постійні безпідставні та по суті формальні відмови відповідача, [PERSON] змушена була звернутись до Дніпровського районного суду м. Києва з відповідною позовною заявою. Згідно рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 25.12.2014 р., [PERSON] надано дозвіл на тимчасове вивезення за межі України неповнолітнього [PERSON], [INFO], без згоди та супроводу батька [PERSON] до Туреччини, Болгарії, Греції, Єгипту, ОАЕ, Білорусії, Фінляндії, Шрі-Ланки, Таїланду, Чехії, Литви, Бразилії в період зимових свят і канікул з 25.12.2014 р. по 25.01.2015 р., в період весняних канікул з 21.03.2015 р. по 11.04.2015 р., в період травневих свят з 30.04.2015 р. по 11.05.2015 р. та літніх канікул з 01.07.2015 р. по 25.08.2015 р. Вказане судове рішення відповідач не оскаржував, однак, враховуючи те, що вищезазначене рішення суду було видане 31.12.2014 р. та набрало законної сили лише під кінець зимових канікул дитини, позивач так і не встигла оформити всі необхідні документи для виїзду разом з сином за межі України для святкування новорічних свят і оздоровлення сина під час зимових канікул. В той же час, завдячуючи вищезазначеному судовому рішенню, [PERSON] змогла забезпечити сина оздоровленням та відпочинком в інший період, визначений судом. Надалі, - 12.10.2015 р., маючи змогу поїхати з сином під час осінніх канікул до узбережжя моря та сподіваючись все таки завчасно забезпечитись можливістю виконати заповітну мрію [PERSON] відвідати казкову країну під час зимових канікул, [PERSON] знову була змушена звернутись до [PERSON] з відповідним листом-проханням про надання нотаріально посвідченої згоди на виїзд сина у період осінніх канікул з 23.10.2015 р. по 16.11.2015 р. до Туреччини та у період зимових свят і канікул з 23.12.2015 р. по 01.02.2015 р. до Фінляндії. Проте, у відповідь знову отримала лише формальну відмову, з якої чітко вбачається, що [PERSON], замість батьківської турботи про свого сина, зловживає своїми правами, що він підтвердив і у направленому смс-повідомленні позивачці. Підтримавши у удовому засіданні позовні вимоги, представник позивача просила задовольнити позов і врахувати інтереси дитини. Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у його задоволенні з тих підстав, що він хоче бути проінформованим про стан здоров»я дитини, про що не отримує інформації від позивача, також не бажає, щоб дитина кудись їздила, порушуючи правила навчання поза межами канікул. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши наведені сторонами доводи і надані докази, судом встановлено наступне. 11.06.2005 р. між [PERSON] та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Від шлюбу сторони мають спільну дитину - сина [PERSON], [INFO]. З червня 2013 р. сторони проживають окремо, а шлюб між ними розірвано на підставі рішення Оболонського районного суду м. Києва від 14.11.2013 р. у справі № 2/756/4995/13. 26.02.2014 р. між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір про здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків, посвідчений 26.02.2014 р. приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Левицьким Р.В. за реєстровим № 101. З метою виїзду за кордон з неповнолітнім [PERSON] для належного відпочинку та оздоровлення, позивачка письмово зверталася до відповідача з приводу надання відповідачем нотаріально засвідченої згоди на виїзд дитини, однак, отримала відмову, мотивовану тим, що позивач не надає інформацію з медичної установи про здоров'я їхнього сина [PERSON]. Відповідно до п.п. 3.1.10, п.п. 3.1. п.3 договору про здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків, батьки зобов'язані за цікавості іншого з батьків, інформувати про стан здоров'я дитини. Згідно п.п. 3.1.11., п.п. 3.1. п. 3 договору про здійснення батьківських прав та виконання батьківських обов'язків, у випадку захворювання дитини, кожна із сторін вправі самостійно звертатися до відповідних лікарів і отримувати необхідну консультацію. Доводи відповідача про те, що він цікавився у поліклініці станом здоров'я дитини і не зміг отримати достовірну інформацію суд оцінює критично, оскільки належних і допустимих доказів того, що вказана інформація є перешкодою виїзду дитини за межі України на оздоровлення чи відпочинок відповідач суду не надав. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ст.155 Сімейного кодексу України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відсутність довідок про стан здоров'я [PERSON] не є вагомою причиною для відмови у наданні дозволу на виїзд дитини за межі України, а відповідач, як батько дитини, має можливість і права самостійно отримувати необхідну інформацію. Статтею 313 Цивільного Кодексу України визначено, що фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Водночас фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: 1) за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон; 2) без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків: коли другий з батьків є іноземцем або особою без громадянства, що підтверджує запис про батька у свідоцтві про народження дитини, і він відсутній у пункті пропуску; коли у паспорті громадянина України для виїзду за кордон, з яким прямує громадянин, який не досяг 16-річного віку, або проїзному документі є відповідний запис про вибуття на постійне місце проживання за межі України чи відмітка про взяття на консульський облік в дипломатичному представництві України за кордоном; 3) у разі пред'явлення оригіналів документів або їх нотаріально посвідчених копій: - свідоцтва про смерть другого з батьків; - рішення суду про позбавлення батьківських прав другого з батьків; - рішення суду про визнання другого з батьків безвісно відсутнім; - рішення суду про визнання другого з батьків недієздатним; - рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; - довідки про народження дитини, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану, із зазначенням підстав внесення відомостей про батька відповідно до частини першої статті 135 Сімейного кодексу України (під час виїзду дитини за кордон у супроводі одинокої матері). Чинним законодавством України не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон як за згодою батьків, так і при відсутності згоди одного з батьків. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Як убачається з матеріалів справи, позивачка зверталась на відповідача з письмовими вимогами надати нотаріально завірену згоду для тимчасового виїзду спільного сина за межі України, однак, відповідач відмовив у наданні такої згоди. Враховуючи викладені норми чинного законодавства, виходячи з інтересів дитини, суд оцінивши зібрані по справі докази, дійшов висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за межі України без згоди батька та виготовлення проїзного документа (паспорту) дитини є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Враховуючи наведене та

Outcome: approved