Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Заявник звернувся до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України, і в обґрунтування заявлених вимог вказав про те, що він народився 01.12.1957 року в селищі Черкаське Фрунзенського району Ворошиловградської області. До 2006 року проживав [INFO]. Був неодноразово засуджений до позбавлення волі: у 1974 році, 1978 році, 1990 та 2000 роках. Останнього разу він був засуджений 23.01.2006 року Словяносербським районним судом Луганської області за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 121, ст. 70 КК України до 11 років позбавлення волі. Покарання відбував у Брянківській виправній колонії № 11 Управління державної пенітенціарної служби України в Луганській області з 17.06.2005 року по 17.06.2016 року, та був звільнений за відбуттям строку покарання. По закінченню строку відбування покарання йому була видана довідка про звільнення серії ЛНР № 001304, яка виконана на типографському бланку і засвідчена відбитком печатки з текстом «Брянковская исправительная колония Управление исполнения наказания МВД ЛНР». З метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини на території України, яка є неконтрольованою (перебуває під контролем так званої «ЛНР», він не залишився за місцем попередньої реєстрації - м. Зимогіря Словяносербського району Луганської області, та виїхав до Сумської області. Крім того, заявник вказав про те, що раніше у нього був паспорт громадянина України, який він отримав приблизно у 1997 році в м. Зимогіря Словяносербського району Луганської області і втратив приблизно у 2005 році. Паспорт громадянина України замість втраченого він не отримував, а за місцем відбування покарання за його оформленням не звертався. При звільненні у 2016 році з Брянківської виправної колонії паспорта громадянина України при собі не мав, про що свідчить відповідний запис у довідці про звільнення. Через життєві обставини, що склалися у заявника, а також, в тому числі, у звязку із проведенням антитерористичної операції в окремих районах Луганської області, заявник втратив особисті документи. До того ж зараз неможливо отримати будь-які документи, що могли б свідчити про викладені в заяві обставини та слугувати доказами того, що він на момент проголошення незалежності України та момент набрання чинності Закону України «Про громадянство України» і до теперішнього часу постійно проживав на території України. Тривалий час після звільнення з місць позбавлення волі заявник намагався оформити паспорт громадянина України. Його відсутність ускладнює його теперішнє життя, а саме: він не може вільно пересуватися Україною, офіційно працевлаштуватися або звернутися за медичною допомогою, вирішувати звичайні побутові питання. Тому заявник змушений звернутися до суду і просить визнати факт його постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року). У судовому засіданні заявник підтримав заявлені вимоги і надав суду пояснення, аналогічні викладеним ним в заяві. У судовому засіданні представник третьої особи завідувач сектору юридичного забезпечення Управління Державної міграційної служби України в Сумській області за довіреністю [PERSON] не заперечував проти заявлених вимог заявника. Вислухавши пояснення заявника, поясненняпредставника третьої особи завідувача сектору юридичного забезпечення Управління Державної міграційної служби України в Сумській області за довіреністю [PERSON], дослідивши та перевіривши письмові докази справи, встановивши такі юридичні факти та відповідні їм правовідносини, суд дійшов наступного висновку. З витягу від 15.03.2017 року з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження, вбачається, що [PERSON] народився 01.12.1957 року, місце народження: Ворошиловградська обл., Фрунзенський р-н, с-ще Черкаське, актовий запис № 325 від 13.12.1957 року, складений Зимогірївською міською радою Словяносербського р-ну Луганської області на підставі довідки про народження від 09.12.1957 року, наданої Черкаським пологовим будинком. Відомості про батька: [PERSON], місце проживання: Україна, Ворошиловградська обл., Фрунзенський р-н, с-ще Черкаське, вул. Стройка-3, б. 15. Відомості про матір: [PERSON], місце проживання: Україна, Ворошиловградська обл., Фрунзенський р-н, с-ще Черкаське, вул.\~Стройка-3, б. 15. Видане первинне свідоцтво про народження серії ЧЕ № 394839. З довідки про судимість №17143640315259779629 вбачається, що [PERSON] був неодноразово засуджений: 1974 року, 1978 року, 1990 року, 2000 року, 2006 року. Останнього разу [PERSON] був засуджений 23.01.2006 року Слов'яносербським районним судом Луганської області за ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 121, ст. 70 КК України до 11 років позбавлення волі. Покарання відбував у Брянківській виправної колонії № 11 Управління державної пенітенціарної служби України в Луганській області з 17.06.2005 року по 17.06.2016 року, був звільнений за відбуттям строку покарання. По закінченні строку відбування покарання [PERSON] була видана довідка про звільнення серії ЛНР №\~001304, яка виконана на типографському бланку і засвідчена відбитком печатки з текстом «Брянковская исправительная колония Управление исполнения наказания МВД ЛНР». З метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини на території України, яка є неконтрольованою (перебуває під контролем так званої «ЛНР»), [PERSON] не залишився проживати за місцем попередньої реєстрації в м. Зимогіря Славяносербського району Луганської області, та виїхав до Сумської області. Таким чином, він фактично є внутрішньо переміщеною особою, оскільки у відповідності до ст. 1 Закону України від 20.10.2014 року №1706-VII «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. З пояснень в судовому засіданні заявника [PERSON] вбачається, що паспорт громадянина України він отримав приблизно у 1997 року в м. Зимогір'я Слов'яносербського району Луганської області і втратив приблизно у 2005 році. Паспорт громадянина України замість утраченого він не отримував, а за місцем відбування покарання за його оформленням не звертався. При звільненні у 2016 році з Брянківської виправної колонії паспорта громадянина України при собі не мав, про що свідчить відповідний запис у довідці про звільнення. 09.11.2016 року [PERSON] звернувся з заявою про встановлення його особи до Головного управління Національної поліції України в Сумській області, у звязку з чим пройшов процедуру добровільного дактилоскопіювання, в результаті чого було встановлено ідентичність його відбитків пальців рук з дактилокартою на громадянина [PERSON], [INFO], яка зберігається в картотеці ДІТ МВС України. Крім того, з метою прискорення встановлення особи та подальшого документування [PERSON] паспортом громадянина України він звернувся до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, Голови комісії з ліквідації Державної пенітенціарної служби, Державної міграційної служби України, однак ніяких додаткових відомостей по суті звернення йому не надали. З листа начальника Департаменту інформаційної підтримки та координації поліції «102» Національної поліції України вбачається, що за автоматизованими обліками МВС та НПУ громадянин України [PERSON], [INFO], на території України станом на 31.05.2017 року є таким, що за вироком Словяносербського районного суду Луганської області від 30.04.1974 року був засуджений за скоєння злочину, передбаченого ч. 2 ст. 206 КК України (1960 року) до 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 45 КК України (1960 року) його було звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік. За вироком Словяносербського районного суду Луганської області від 08.08.1978 року [PERSON] було засуджено за скоєння злочину, передбаченого ст. 118 КК України (1960 року) до 3 років 6 місяців позбавлення волі. 30.08.1980 відповідно до Указу ПВР СРСР «Про амністію» від 27.06.1980 року невідбутий строк покарання 1 рік 5 місяців 26 днів [PERSON] було замінено на умовний термін. [PERSON] було звільнено 08.02.1982 року з спец. комендатури № 2 м. Жданова Донецької обл. по відбуттю строку покарання. Вироком Словяносербського районного суду Луганської області від 08.06.1990 року [PERSON] було засуджено за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 101 КК України (1960 року) до 3 років 6 місяців позбавлення волі. Звільнено з місць позбавлення волі 18.12.1992 за рішенням Перевальського районного суду Луганської області від 11.12.1992 року на підставі ст. 52 КК України (1960 року) умовно-достроково, невідбутий строк 9 місяців 15 днів. Вироком Краматорського районного суду Донецької області від 27.03.2000 року [PERSON] було засуджено за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 229-6 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі. Звільнено з місць відбування покарання 18.09.2000 року на підставі ст. 1 «б» Закону України «Про амністію» від 11.05.2000 року. Вироком Словяносербського районного суду Луганської області від 23.01.2006 року [PERSON] засуджено за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 121, ст. 70 КК України до 11 років позбавлення волі. Відомості про звільнення з місць позбавлення волі до МВС та НПУ не надходили. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі ЗаконуУкраїни «Про громадянство України»і може пов'язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. У пункті 44 Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженого Указом Президента України від 27березня 2001 року № 215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Підстави набуття громадянства України визначені Законом України «Про громадянствоУкраїни». Зокрема, ст. 3 визначено, що громадянами України, є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України, а також особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України"(13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав (п. п. 1,2). Відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п'яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Законудає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне-проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів; проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 234 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення Згідно ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Отже, оскільки [PERSON] вироком Словяносербського районного суду Луганської області від 08.06.1990 року було засуджено за скоєння злочину, передбаченого ч. 1 ст. 101 КК України (1960 року) до 3 років 6 місяців позбавлення волі, і він відбував призначене йому покарання в Чорнухінській виправній колонії № 23 (Луганська обл., Перевальський р-н, с. Чорнухіне), то суд дійшов висновку про наявність доведеності постійного проживання [PERSON], [INFO], на території України на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) . На підставі викладеного,

Outcome: approved