Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-31 00:00:00

Позивач 24.11.2016 року звернувся до суду з позовною заявою про визнання права власності на 1/6 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого 17.01.2010 року. В обґрунтування позову зазначив, що 17.01.2010р. помер його батько [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла 1/3 частина квартири № 71 в будинку № 27 «а» по вул. Вороніна в м. Запоріжжі. Вказана квартира в порядку приватизації була передана у спільну власність [PERSON], [PERSON] та відповідача за цим позовом [PERSON] на підставі свідоцтва № 7908 про право власності на житло, виданого Шевченківською районною адміністрацією Запорізької міської ради 15.01.1999 р. Заповіту [PERSON] не залишив, тому спадкування здійснюється за законом. 07.07.2010р. позивач звернувся до Пятої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого батька. Дружина спадкодавця [PERSON] постійно проживала разом з ним, тому відповідно до ст. 1268 ЦК України є такою, що прийняла спадщину. Інші спадкоємці першої черги спадщину не прийняли. Таким чином, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] позивач та його матір [PERSON] отримали по 1/6 частині спірної квартири. Але оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі позивач не може, оскільки у нього відсутній оригінал свідоцтва про право власності на житло. У звязку із втратою правовстановлюючого документа на спірну квартиру, позивач вимушений звернутися до суду із позовом про визнання права власності на частину квартири. У судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, підтвердили обставини, викладені в позовній заяві, просили задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, повідомлений належним чином про дату та час слухання справи, копію позовної заяви та всіх доданих до неї документів отримав, заперечень проти позову не надав. Враховуючи повторність неявки відповідача в судове засідання, розгляд справи здійснено за його відсутністю, в загальному порядку, передбаченому цивільно-процесуальним законодавством, оскільки відповідач брав участь у судовому засіданні 21.02.2017 року. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета позову, [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечував, мотивуючи свої заперечення неприязними стосунками із позивачем, позовні вимоги [PERSON] вважає несправедливими. Розглянувши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку про те, що позов заявлено на законних підставах, він достатньо обґрунтований письмовими доказами і підлягає задоволенню у повному обсязі у звязку із таким. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народився 02.09.1958 р., його батьками є [PERSON] та [PERSON], що підтверджено копією свідоцтва про народження ІІ-ЯР № 156215 (а.с.6). 17.01.2010р. помер батько позивача [PERSON], що встановлено на підставі свідоцтва про смерть І-ЖС № 179457 (а.с.14). Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла 1/3 частина квартири № 71 в будинку № 27 «а» по вул. Вороніна в м. Запоріжжі. Вказана квартира в порядку приватизації була передана у спільну власність [PERSON], [PERSON] та відповідача [PERSON] на підставі свідоцтва № 7908 про право власності на житло, виданого Шевченківською районною адміністрацією Запорізької міської ради 15.01.1999 р., що встановлено на підставі наданих позивачем доказів, зокрема, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 20.10.2016 року, винесеною державним нотаріусом Пятої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON]В.(а.с.10). Згідно зі ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі інформаційної довідки зі Спадкового реєстру № 46343990 від 28.12.2016 року (а.с.39) судом встановлено, що заповіту [PERSON] не залишив, тому спадкування здійснюється за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. 07.07.2010 р. позивач звернувся до Пятої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після померлого батька. Дружина спадкодавця [PERSON] постійно проживала разом з ним, тому відповідно до ст. 1268 ЦК України є такою, що прийняла спадщину. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON], які є синами спадкодавця, спадщину не прийняли. Рішенням Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 23.02.2011р., яке набрало чинності 04.10.2012 року, по цивільній справі № 0827/2-49/11 було залишено без задоволення позов [PERSON] до [PERSON] про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, що відкрилася після смерті батька. Вказаним рішенням також було встановлено, що [PERSON] фактично прийняла спадщину, оскільки проживала разом із спадкодавцем, тому на підставі ст. 61 ЦК України вказана обставина не підлягає доказуванню (а.с.7). Постановою Пленуму ВСУ № 7 від 30.05.2008 р. «Про судову практику у справах про спадкування» визначено, що у разі смерті співвласника приватизованого будинку (квартири) частки кожного із співвласників у праві спільної власності є рівними, якщо інше не було встановлено договором між ними (ч.2 ст. 370, ч.2 ст. 372 ЦК України). Таким чином, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] позивач та дружина спадкодавця [PERSON] отримали по 1/6 частині спірної квартири (1/3 : 2 = 1/6). 16.04.2016 р. померла мати позивача [PERSON], яка за життя залишила заповіт на користь [PERSON], який залучений до участі в цій справі як відповідач. Оформити своє право на спадщину, що відкрилася після смерті батька, в нотаріальній конторі позивач не може, оскільки у нього відсутній оригінал свідоцтва про право власності на житло. Законом України «Про нотаріат», Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012р. № 296\\5, передбачено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Спадкоємцем, а саме позивачем по справі, належні правовстановлюючі документи, нотаріусу надані не були. Тому постановою державного нотаріуса П`ятої Запорізької державної нотаріальної контори [PERSON] від 20.10.2016р. позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] у зв`язку з відсутністю оригіналу правовстановлюючого документа на спадкове майно (а.с. 10). В постанові державного нотаріуса зазначено, що в матеріалах інвентаризаційної справи ТОВ «Запорізьке МБТІ» наявна копія свідоцтва № 7908 про право власності на житло, виданого Шевченківською районною адміністрацією Запорізької міської ради 15.01.1999р. Таким чином, належність спадкового майна [PERSON] підтверджується копіями документів, що містяться в матеріалах інвентаризаційної справи ТОВ «Запорізьке МБТІ». Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своїм [PERSON] від 16.05.2013р. № 24-753\\0\\4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» надав розяснення, що діючим законодавством визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину. Це знайшло також підтвердження у п. 23 постанови Пленуму ВСУ від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику в справах про спадкування". Отже, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. Враховуючи зясовані під час судового розгляду справи обставини, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного і

Outcome: approved