Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про виділ частки в натурі із майна, що є спільною частковою власністю, мотивуючи тим, що вона є власницею Ѕ частини житлового будинку з відповідною часткою господарчих будівель, загальною площею 89,8 кв. м., житловою площею 57,1 кв. м., що розташований по [ADDRESS] . Дане майно належить її на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Немирівською державною нотаріальною конторою 19.03.1998 року Р№1021. В її фактичному користуванні знаходиться (1/2 частина) - 1-5-кімната, 1-6 -кімната, 1-7-веранда. Відповідачка [PERSON] є співвласницею будинку, їй належить Ѕ частина житлового будинку з відповідною часткою господарчих будівель. В її фактичному користуванні знаходиться (1/2 частина) - 1-1 -веранда, 1-2 -кладовка, 1-3 - кухня, 1-4 - кімната, сарай літ. «Б», погріб літ. «Б/під», сарай літ. «В», туалет літ. «Т». Відповідно до ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Відповідно до ч.1 ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки з об`єкта нерухомого майна. 23.09.2019 року вони з відповідачкою отримали висновки щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна. Відповідно до висновку її може бути виділено: 1-5 - кімната, 1-6 - кімната, 1-7 -веранда, загальною площею 52,9 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м., [PERSON] може бути виділено: 1-1-веранда, 1-2 -кладовка, 1-3 - кухня, 1-4-кімната, сарай літ. «Б», погріб літ. «Б/під», сарай літ. «В», туалет «Т» загальною площею 36,9 кв. м., житловою площею 14,6 кв. м. За технічними показниками обєкт є відокремленим і може бути поділено в натурі. В судовому засіданні позивачка [PERSON] , позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] позовні вимоги визнає не заперечує проти їх задоволення. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника відповідача, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає можливим ухвалити рішення про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За частиною 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. У відповідності до ч.1, ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власницею Ѕ частини житлового будинку з відповідною часткою господарчих будівель, загальною площею 89,8 кв. м., житловою площею 57,1 кв. м., що розташований по [ADDRESS] . Дане майно належить її на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого Немирівською державною нотаріальною конторою 19.03.1998 року Р№1021. В її фактичному користуванні знаходиться (1/2 частина) - 1-5-кімната, 1-6 -кімната, 1-7-веранда. Відповідачка [PERSON] є співвласницею будинку, їй належить Ѕ частина житлового будинку з відповідною часткою господарчих будівель. В її фактичному користуванні знаходиться (1/2 частина) - 1-1 -веранда, 1-2 -кладовка, 1-3 - кухня, 1-4 - кімната, сарай літ. «Б», погріб літ. «Б/під», сарай літ. «В», туалет літ. «Т». Згідно висновку щодо технічної можливості поділу об`єкта нерухомого майна позивачу може бути виділено 1-5 - кімната, 1-6 - кімната, 1-7 -веранда, загальною площею 52,9 кв. м., житловою площею 42,5 кв. м., [PERSON] може бути виділено: 1-1-веранда, 1-2 -кладовка, 1-3 - кухня, 1-4-кімната, сарай літ. «Б», погріб літ. «Б/під», сарай літ. «В», туалет «Т» загальною площею 36,9 кв. м., житловою площею 14,6 кв. м. За правилами частин першої - другої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Поняття спільної часткової власності викладено в ч. 1 ст. 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Згідно частини 1 статті 364 ЦК України співвласник має право на виділ в натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно, і у випадку, встановленому законом, таке право підлягає державній реєстрації. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у ст. 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений ст. 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Як вбачається із змісту ст. 386 цього Кодексу власник має право звернутися до суду з вимогою про захист свого права. Крім того, згідно вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст. 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1117 від 08 грудня 2010 року "Про Ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них". Порядок проведення таких робіт та розрахунок часток визначається Інструкцією щодо Проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом МЖКГ України від 18 червня 2007 року № 55. Згідно роз`яснень, викладених в п.п. «а» п.12, п.14 постанови Пленуму Верховного суду України від 22.12.1995 р. № 20 « Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» та п.п.6,7 постанови Пленуму Верховного Суду від 04.10.1991 р. № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок» про те, що при поділі будинку в натурі, що є спільною частковою власністю, суди повинні мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом або за технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири, які відповідають розміру їх часток у приватній власності. Зазначеними нормами передбачено, що поділ (виділ частки) майна, що є об`єктом спільної часткової власності, в натурі між співвласниками припиняє право спільної часткової власності щодо цих співвласників. Виходячи зі змісту цих норм, поділ (виділ частки) є можливим якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом, що виключає можливість залишення у спільному користуванні співвласників будь-яких приміщень будинку. Для виділу частки із спільного нерухомого майна повинна бути технічна можливість. Насамперед це означає, що частка яка виділяється повинна бути реально окремим об`єктом нерухомого майна. При цьому частка яка залишається у іншого власника (власників) має також бути окремим об`єктом нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України, тобто, з певної точки зору при будь-якому виділі частки з нерухомості, завжди відбувається поділ цієї нерухомості на два самостійних об`єкта. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст.13 ЦПК України також передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із частиною 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог статей 76-80 ЦПК України. Таким чином, дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, враховуючи визнання представником відповідача позову, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги є обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved