Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Слов`янського міськрайонного суду Донецької області із позовом до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про зобов`язання нарахувати та виплатити страхові виплати. Свої вимоги обґрунтувала тим, що [INFO] помер її чоловік [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом [NUMBER] . За життя померлий чоловік перебував на обліку в Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області як отримувач страхових виплат, проте за період з 01 липня 2017 року по 31 грудня страхові виплати не нараховані та виплачені не були. 22.06.2021 року приватним нотаріусом Забродою Р.В. було відкрито спадкову справу № 67855487, в межах якої скеровано до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області (Слов`янське відділення) запит про видачу довідки про наявність та розмір заборгованості зі страхових виплат, які були нараховані, але не виплачені (в тому числі на підставі рішень суду) на ім`я [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , який на момент смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідачем бла надана відповідь від 30.06.2021 року, в якій вказано, що за період з 07.2017 року по 12.2007 року [PERSON] не звертався до будь-яких робочих органів виконавчої дирекції ФСС України із заявою про продовження страхових виплат, як внутрішньо переміщена особа та за життя не скористався своїм правом на отримання належних йому сум страхових виплат, тому відповідні страхові виплати йому не нараховувалися та не виплачувалися, відсутня будь - яка заборгованість Фонду перед потерпілим. Посилаючись на норми чинного законодавства наполягає на тому, що спадкодавець [PERSON] мав право на нарахування та виплату страхових виплат незалежно від звернення до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території, а тому спадкоємець [PERSON] відповідно до положень ст. 1227 ЦК України має право на отримання страхових виплат в порядку спадкування за законом. Просить суд визнати протиправними дії Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо припинення нарахування страхових виплат [PERSON] з 01 липня 2017 року по 31 грудня 2017 року та зобов`язати Управління виконавчої дирекції фонду соціального страхування України в Донецькій області нарахувати заборгованість по страховим виплатам внаслідок нещасного випадку на виробництві за минулий період з 01 липня 2017 року по 31 грудня 2017 року, які належали [PERSON] , який помер [INFO] . В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, проте надіслала на адресу суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Будучи належним чином повідомленою про дату, час та місце розгляд справи, представник відповідача у судове засідання не з`явилась, проте надала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Представником відповідача надіслано на адресу суду відзив на позовну заяву, та зазначено, що Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області не погоджується з позовними вимогами [PERSON] з наступних підстав. [PERSON] - чоловік позивача перебував на обліку та отримував страхові виплати у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівка Донецької області, що знаходиться на території, де органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження. Відповідно до ч. 10 ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщені особи з тимчасово окупованої території мають право на отримання матеріального забезпечення, страхових виплат та соціальних послуг за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності і від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності, безпосередньо у робочих органах Фонду за фактичним місцем проживання, перебування. Матеріальне забезпечення, страхові виплати призначаються за наявності необхідних документів, що підтверджують право на ці виплати, а в разі їх відсутності - за даними Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування у порядку, встановленому правлінням Фонду соціального страхування України. Таким чином, особи з населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження, мають право на одержання страхових виплат за умови переміщення в населенні пункти, на території яких органи державної влади здійснюють свої повноваження в повному обсязі, і звернення до структурного підрозділу місцевої державної адміністрації з питань соціального захисту та взяття на облік, що має бути підтверджено довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Відповідно до бази даних «Реєстр потерпілих» [PERSON] з серпня 2014 року по березень 2017 року перебував на обліку та отримував страхові виплати у Краматорському відділенні ВД ФСС НВВ та ПЗ України у Донецькій області та цим відділенням була виплачена заборгованість за період з 06.2014 року по 07. 2014 року. З 04.2017 року страхові виплати [PERSON] були припинені у зв`язку зі зміною місця проживання. З 04.2017 року по 06.2017 року знаходився на обліку та отримував щомісячні страхові виплати як внутрішньо переміщена особа у Слов`янському відділенні УВД Фонду соціального страхування України в Донецькій області. З 01.07.2017 року щомісячні страхові виплати [PERSON] були припинені у зв`язку зі скасуванням довідки ВПО. З 01.2018 року по 14.02.2020 року [PERSON] знаходився на обліку та отримував щомісячні страхові виплати, як внутрішньо переміщена особа у Слов`янському відділенні УВД Фонду соціального страхування України в Донецькій області. [PERSON] з липня 2017 по 28 грудня 2017 року не звертався із заявою про продовження страхових виплат, тобто не скористався своїм правом на отримання страхових виплат. Припинення нарахування страхових виплат [PERSON] здійснено Слов`янським відділенням управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області з липня 2017 року, тобто за його життя, але останній у встановленому законом порядку не оскаржив дії Фонду, тобто за життя не виявив інтересу та волі на те, щоб відновити нарахування щомісячної грошової суми у разі часткової чи повної втрати працездатності, що компенсує відповідну частину втраченого заробітку, а отже, указані суми йому за життя не нараховувалися, тому вони не можуть входити до складу спадщини. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] . Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області, про зобов`язання нарахувати та виплатити страхові виплати підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 16 березня 2020 року Слов`янським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління міністерства юстиції ( м. Харків), [INFO] у м. Горлівка Донецької області помер [PERSON] , [INFO] . Відповідно до Свідоцтва про укладення шлюбу [NUMBER] виданого 30 листопада 1984 року, 30 листопада 1984 року [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] , та після реєстрації шлюбу їй присвоєно прізвище - « [PERSON] ». Отже, у судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є дружиною померлого [INFO] [PERSON] , та, відповідно спадкоємцем першої черги за законом, що врегульовано ст. 1261 ЦК України. За життя спадкодавцеві [PERSON] , у зв`язку зі стійкою втратою працездатності призначено відповідні страхові виплати. Спірні відносини, що виникли між сторонами регулюються нормами загального та спеціального законодавства, зокрема, відповідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», законодавство про соціальне страхування складається із Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування, Кодексу законів про працю України, цього Закону, інших законодавчих актів та прийнятих відповідно до них інших нормативно-правових актів. Так, преамбулою Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» встановлено, що цей Закон відповідно до Основ законодавства України про загальнообов`язкове державне соціальне страхування визначає правові, фінансові та організаційні засади загальнообов`язкового державного соціального страхування, гарантії працюючих громадян щодо їх соціального захисту у зв`язку з тимчасовою втратою працездатності, вагітністю та пологами, від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, охорони життя та здоров`я. Відповідно до пп. 1 п. 1 ст. 35 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страхуванню від нещасного випадку підлягають особи, які працюють на умовах трудового договору (контракту), цивільно-правового договору, на інших підставах, передбачених законом, на підприємствах, в установах, організаціях незалежно від форми власності та господарювання, у тому числі в іноземних дипломатичних та консульських установах, інших представництвах нерезидентів, або у фізичних осіб, а також обрані на виборні посади в органах державної влади, органах місцевого самоврядування та в інших органах, фізичні особи - підприємці, особи, які провадять незалежну професійну діяльність, члени фермерського господарства, якщо вони не належать до осіб, які підлягають страхуванню від нещасного випадку на інших підставах. Згідно ч. 1 ст. 36 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страховими виплатами є грошові суми, які Фонд виплачує застрахованому чи особам, які мають на це право, у разі настання страхового випадку. Згідно статті 46 ЗУ «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», страхові виплати і надання соціальних послуг припиняються: на весь час проживання потерпілого за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України; на весь час, протягом якого потерпілий перебуває на державному утриманні, за умови, що частка виплати, яка перевищує вартість такого утримання, надається особам, які перебувають на утриманні потерпілого; якщо з`ясувалося, що виплати призначено на підставі документів, які містять неправдиві відомості. Сума витрат на страхові виплати, отримані застрахованим, стягується в судовому порядку; якщо страховий випадок настав внаслідок навмисного наміру заподіяння собі травми; якщо потерпілий ухиляється від медичної чи професійної реабілітації або не виконує правил, пов`язаних з установленням чи переглядом обставин страхового випадку, або порушує правила поведінки та встановлений для нього режим, що перешкоджає одужанню; в інших випадках, передбачених законодавством. Пунктом 3 розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування» визначено, що особливості надання соціальних послуг та виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам (громадянам України, які переселилися з тимчасово окупованої території, території проведення антитерористичної операції або зони надзвичайної ситуації) визначаються Кабінетом Міністрів України. Так, 05 листопада 2014 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 637, пунктом першим якої встановлено, що призначення та продовження виплати усіх видів соціальної допомоги та компенсацій, матеріального забезпечення, надання соціальних послуг, субсидій та пільг за рахунок коштів державного бюджету та фондів загальнообов`язкового державного соціального страхування внутрішньо переміщеним особам здійснюються за місцем перебування таких осіб на обліку, що підтверджується довідкою, виданою згідно з Порядком оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 509. Крім того, постановою КМУ від 26.08.2015 № 636 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України» (09.09.2015 вступила в дію) внесені зміни щодо заміни слів «осіб, які переміщуються з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції» на слова «внутрішньо переміщені особи» (далі - ВПО) та щодо встановлення строку дії довідки - шість місяців з дати її видачі. Також внесені зміни щодо можливості подовження строку дії довідки на наступні шість місяців, для чого внутрішньо переміщена особа мала звернутися за фактичним місцем проживання до уповноваженого органу. Окрім цього, постановами Кабінету Міністрів України № 531 від 01 жовтня 2014 року «Про особливості реалізації прав деяких категорій осіб на загальнообов`язкове державне соціальне страхування», № 637 від 05 листопада 2014 року «Про здійснення соціальних виплат внутрішньо переміщеним особам» та № 595 від 07 листопада 2014 року «Деякі питання фінансування бюджетних установ, здійснення соціальних виплат населенню та надання фінансової підтримки окремим підприємствам і організаціям Донецької та Луганської областей, а також інших платежів з рахунків, відкритих в органах Казначейства» встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення АТО, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам. Зазначені підзаконні нормативні акти регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які переселилися з районів проведення АТО. Вказані підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Про необхідність соціального захисту осіб незалежно від того, чи перебувають вони на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях або переселилися на підконтрольну Українській владі територію, ідеться і в Законі України від 18 січня 2018 року № 2268-VІІІ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях». У статті 2 цього Закону передбачено, що за фізичними особами незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального правового статусу та за юридичними особами зберігається право власності, інші речові права на майно, у тому числі на нерухоме майно, включаючи земельні ділянки, що знаходиться на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, якщо таке майно набуте відповідно до законів України. Підтверджуючи майнові права фізичних осіб незалежно від перебування їх на обліку як внутрішньо переміщених осіб чи від набуття ними спеціального статусу, закон не передбачає жодних обмежень інших прав таких осіб, які вони можуть реалізувати на території України. Вказану правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 вересня 2018 року в справі № 243/3505/16-ц (провадження № 14-271цс18). Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. На час виникнення спірних правовідносин ні воєнний, ні надзвичайний стан в Україні в цілому, як і на окремих територіях Донецької та Луганської областей, запроваджено не було. Визначення того, хто є внутрішньо переміщеними особами надано у абзаці першому частини першої статті 1 Закону України від 20 жовтня 2014 року № 1706-VII "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб" (далі - Закон № 1706-VІІ; у редакції яка діяла на час виникнення спірних правовідносин). Внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, який постійно проживає в Україні, якого змусили або який самостійно покинув своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, масових порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Як зазначено в статті 2 цього Закону, Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції. Водночас частиною першою статті 3 вказаного Закону встановлено, що громадянин України за обставин, визначених у статті 1 цього Закону, має право на захист від примусового внутрішнього переміщення або примусового повернення на покинуте місце проживання, що враховується судом. До жодного з указаних законів не внесено такої підстави для припинення соціальних виплат, як відсутність у особи її реєстрації як внутрішньо переміщеної. Як вже зазначалося судом, Постановами Кабінету Міністрів України № 531, 637 та 595 встановлено спеціальний порядок здійснення страхових виплат для осіб, які тимчасово переселилися з району проведення АТО, тобто особливості виплати матеріального забезпечення за соціальним страхуванням внутрішньо переміщеним особам. Зазначені підзаконні нормативні акти не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади. Вказані підзаконні акти не є законом, тому не можуть звужувати чи скасовувати права громадян, які встановлено нормативно-правовими актами вищої юридичної сили. Вони не регулюють питання щодо здійснення страхових виплат особам, які з районів проведення АТО не переселилися та продовжують проживати за своїм постійним місцем проживання на території, яка не контролюється органами державної влади. Аналіз вищенаведених норм права дає підстави зробити висновок, що ненадання особі, яка не є внутрішньо переміщеною особою, довідки про взяття її на облік як особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України або району проведення АТО, та не звернення цієї особи до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території з заявою про нарахування виплат, не є підставою для невиплати страхових платежів, оскільки таке право закріплене за особою положеннями Закону № 1105-ХІV (з 01 січня 2015 року в редакції Закону України від 28 грудня 2014 року № 77-VІІ), і може бути обмежене лише введенням воєнного чи надзвичайного стану на окремій території чи на всій території України. Вищевикладені положення законодавства свідчать про те, що спадкодавець [PERSON] мав право на нарахування та виплату страхових виплат не залежно від звернення до робочих груп Фонду на підконтрольній Україні території, а тому спадкоємець [PERSON] відповідно до положень статті 1227 ЦК України має право на отримання страхових виплат в порядку спадкування за законом. Таким чином, доводи представника відповідача, наведені ним у відзиві на позовну заяву [PERSON] судом до уваги не приймаються. В судовому засіданні з достовірністю встановлено та не оскаржується сторонами, що спадкодавець [PERSON] перебував на обліку у відділенні виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Микитівському районі м. Горлівки Донецької області, а також з серпня 2014 у Краматорському, з квітня 21017 року - у Слов`янському відділенні Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, як внутрішньо переміщена особа, де з 01.07.2017 року до 01.01.2018 року йому були припинені щомісячні страхові виплати у зв`язку зі скасуванням довідки ВПО. [PERSON] 22 червня 2021 року звернулась до Приватного нотаріуса Краматорського районного нотаріального округу Заброди Р.В. із заявою про прийняття спадщини. На підставі наведеної заяви позивача, нотаріусом заведено спадкову справу до майна померлого [INFO] [PERSON] за № 33/2021, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 65271074 від 22 червня 2021 року. У зв`язку зі здійсненням своїх повноважень, на підставі ст. 4 Закону України «Про нотаріат», державний нотаріус направила запит до Слов`янського відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області щодо надання суми заборгованості по страховим виплата на ім`я спадкодавця [PERSON] , [INFO] , померлого [INFO] , який був зареєстрований: [ADDRESS] . Своєю відповіддю № 36-04-23/1590 від 30.06.2021 року, Слов`янське відділення управління виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України в Донецькій області повідомило, що у серпні 2014 року потерпілий [PERSON] звернувся до Краматорського відділення ВДФСС НВВ та ПЗ України у Донецькій області, де отримував страхові виплати за період з 08.2014 року по 03.2017 року. Також цим відділенням була виплачена заборгованість за період з 06.2014 року по 07.2014 року. З 04.2017 року по 06.2017 року знаходився на обліку та отримував щомісячні страхові виплати, як внутрішньо переміщена особа у Слов`янському відділенні УВД Фонду соціального страхування України у Донецькій області. З 01.07.2017 року щомісячні страхові виплати [PERSON] були припинені у зв`язку зі скасуванням довідки ВПО. З 01.2018 року по 14.02.2021 року (день смерті) [PERSON] знаходився на обліку та отримував виплати як внутрішньо переміщена особа у Слов`янському відділенні УВД ФСС України у Донецькій області. За період з 07.2017 року по 12.2017 року [PERSON] не звертався до будь - яких робочих органів виконавчої дирекції Фонду про продовження страхових виплат, як внутрішньо переміщена особа та життя не скористався своїм правом на отримання належних йому сум страхових виплат, томі відповідні страхові виплати йому не нараховувалися та н сплачувалися, відсутня будь - яка заборгованість Фонду перед потерпілим. У відповідності до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 Цивільного кодексу України встановлено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Під час визначення обсягу спадщини необхідно виходити з того, що права та обов`язки, суб`єктом яких був спадкодавець на час відкриття спадщини, переходять до його спадкоємців. Спростування цієї презумпції можливе лише у випадках, коли права та обов`язки є нерозривно пов`язаними з особою спадкодавця. Отже, закон вказує, що до складу спадщини не включаються особисті немайнові права. Безпосередньою ознакою немайнових прав є невіддільність останніх від особи їхнього носія. Таким чином, право на інші соціальні виплати, як на періодичні платежі, не входить до складу спадщини, оскільки мають на меті матеріальне забезпечення конкретної особи, а передумовою виникнення зазначених прав у спадкодавця була його участь у сімейних, соціальних та трудових відносинах. Однак наведене правило не застосовується до випадків, коли зазначені суми були нараховані, але не одержані спадкодавцем і за умови відсутності членів його сім`ї, бажаючих їх отримати. В такому належить застосовувати ст. 1227 ЦК України. Згідно зі ст. 1227 ЦК України, суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Як видно з матеріалів Спадкової справи, заведеної до майна померлого [PERSON] , нотаріусом не було видано спадкодавцю на неотримані за життя страхові виплати. Відсутність Свідоцтва про право на спадщину за законом, на недоотримані спадкодавцем за життя страхові виплати, безпосередньо пов`язана з не наданням відповідачем даних про наявність нарахованих за життя [PERSON] страхових виплат. Згідно з частиною першої статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 26 вересня 2018 року у справі № 306/2659/16-ц частиною першою статті 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Разом з тим, способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у частині другій статті 16 ЦК України, до яких належить: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Застосування конкретного способу захисту права залежить як від захисту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Захист порушеного права має бути ефективним. Абзацом 2 пункту 10 частини другої статті 16 ЦК встановлено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до статті 8 Загальної декларації з прав людини 1948 року кожна людина має право на ефективне поновлення в правах компетентними національними судами у випадках порушення її основних прав, наданих їй Конституцією або законом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. При цьому під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Засіб захисту, що вимагається зазначеною статтею, повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав. Зважаючи на те, що [PERSON] в силу обставин, що не залежали від її волі, не змогла належним чином оформити свої спадкові права та отримати відповідне Свідоцтво про право на спадщину за законом, до якої б було включено суми страхових виплат, які належали, але не були отримані спадкодавцем за життя, нею обрано ефективний засіб захисту своїх прав, які було порушено відповідачем, та захист таких прав іншим чином неможливий. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Отже, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача, на підставі ст. 141 ЦПК України, на користь позивача судовий збір, сплачений нею при зверненні до суду, у сумі 908 грн. 00 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved