Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що його матері [PERSON] належав житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: с.Пнікут, вул.Вербова, 24 Мостиського району Львівської області. Вказує, що 12.09.2016р. [PERSON] померла. Остання за життя своїм майном розпорядилася та заповіла таке саме йому (позивачу). Він (позивач), як спадкоємець за заповітом, у відповідності до вимог статей 1268-1269 ЦК України фактично прийняв спадщину, яка відкрилась внаслідок смерті матері [PERSON] Зазначає, що з метою оформлення своїх спадкових справ звертався до приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON], де отримав свідоцтво про право нас спадщину за заповітом на частину садкового майна спадкодавця [PERSON] У видачі ж свідоцтва на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами нотаріус відмовив йому в оформленні права на спадщину через відсутність правовстановлюючих документів на таке. З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним право власності на спірні житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: с.Пнікут, вул.Вербова, 24 Мостиського району Львівської області в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON], котра померла 12.09.2016 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав на адресу суду письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить слухати справу у його відсутності. Представник відповідача Мостиської міської\~ради Львівської\~області в судове засідання не зявився, проте подав заяву, в якій зазначив, що проти задоволення позовних вимог не заперечує та просить справу слухати у їх відсутності. Третя особа приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] в судове засідання не зявився, проте скерував на адресу суду копію спадкової справи за №941/2016, заведеної після смерті [PERSON], яка померла 12.09.2016р., інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 31.10.2018р. №53881031, інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 31.10.2018р. №53881087 та просив справу слухати у його відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що 12.09.2016 року відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON]. До складу даної спадщини входило наступне майно: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: с.Пнікут, вул.Вербова, 24 Мостиського району Львівської області; приватизована земельна ділянка площею 1,7675 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташована на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області, правонаступником якої є Мостиська міська рада Львівської області згідно Державного акту на право приватної власності на землю серії ЛВ №021172. Будинковолодіння по вул.Вербова, 24 в с.Пнікут Мостиського району Львівської області, 1961-1965 років будівництва, відносилося до суспільної групи "робітничий двір", головою якого була [PERSON], що підтверджується довідкою-повідомленням Мостиської міської ради Львівської області від 13.11.2018р. №1689, що складена згідно записів з погосподарських книг по с.Пнікут Мостиського району Львівської області. Як вбачається з матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя усім своїм майном розпорядилася, склавши 26.01.2015 року заповіт на користь свого сина [PERSON], позивача по справі. Позивач [PERSON] у встановлені законом строк та порядку звернувся до приватного нотаріуса Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] із заявою про прийняття даної спадщини. З матеріалів спадкової справи №941/2016 вбачається, що 05.03.2018р. приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на імя позивача [PERSON], яким нотаріус посвідчив, що на підставі заповіту, посвідченого [PERSON], секретарем Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області 26.01.2015 року, зареєстрованого в реєстрі за №6 спадкоємцем зазначеного в заповіті майна [PERSON], яка померла 12.09.2016 р., є її син [PERSON]. Спадщина, на яку видане свідоцтво, складається з приватизованої земельної ділянки площею 1,7675 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, розташованої на території Пнікутської сільської ради Мостиського району Львівської області. При цьому, приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Львівської області [PERSON] позивачу [PERSON] було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на іншу частину спадкового майна - на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: с.Пнікут, вул.Вербова, 24 Мостиського району Львівської області, така відмова була зумовлена відсутністю належних правовстановлюючих документів, виданих на імя спадкодавця [PERSON] Нотаріус розяснив позивачу [PERSON] можливість реалізації права на спадкування вказаного житлового будинку в судовому порядку. Отже, через відсутність належних правовстановлюючих документів на спірний житловий будинок позивач [PERSON] не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права та одержати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину на дане спадкове майно, у звязку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть спадкодавця [PERSON]; копією заповіту спадкодавця [PERSON] від 26.01.2015р.; копіями сторінок спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON], яка померла 12.09.2016р. за №941/2016; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) від 31.10.2018р. №53881031; інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) від 31.10.2018р. №53881087; довідкою, виданою Пнікутською сільською радою Мостиського району Львівської області від 17.11.2016р. за №2408; довідкою-повідомленням Мостиської міської ради Львівської області від 13.11.2018р. №1689; витягами з по господарських книг по с.Пнікут Мостиського району Львівської області за 1988-1991 роки та за 2016-2017 роки; копією паспорта позивача; іншими матеріалами справи. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обовязків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). Згідно ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Правилами ст.1268 ЦК України встановлено, що спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч.1 ст. 1297 ЦК України). Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивача на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку у зв'язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане майно. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред'явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв'язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що обраний позивачем спосіб захисту своїх порушених прав як визнання за ним права власності на майно є таким, що відповідає характеру спірних правовідносин сторін та характеру самих порушених прав, а тому може бути застосований судом. З огляду на те, що на час відкриття спадщини спадкодавцю [PERSON] належало право на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що безспірно встановлено судом, а також приймаючи до уваги, що таке право перейшло в порядку спадкування за заповітом до [PERSON], який у встановленому порядку прийняв дану спадщину, суд приходить до висновку, що є всі підстави для визнання за останнім права власності на спірне спадкове майно саме в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON]

Outcome: approved