Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на дитину. Свої вимоги позивач мотивує тим, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 27.12.2011 року, від якого вони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] . Спільне життя з відповідачем не склалось, внаслідок чого шлюбні відносини між ними припинились з грудня 2020 року, на даний момент ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено. З урахуванням наведеного позивач вважає, що подальше спільне життя та збереження шлюбу неможливе і суперечить її інтересам. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить розірвати шлюб між нею та відповідачем. Крім того, позивач вказує на те, що їхні з відповідачем спільні діти проживають разом з нею та перебувають на її утриманні. Відповідач працює, а тому позивач вважає, що він спроможний сплачувати аліменти на утримання своїх дітей, які вона просить стягнути з нього в розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку та доходу, щомісячно, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, починаючи з дня пред`явлення позову і до повноліття дітей. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 08.07.2021 року по справі відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 21.09.2021 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач не заперечував проти позовних вимог про розірвання шлюбу. Проте, проти інших вимог відповідач заперечив, вказуючи на те, що вони не відповідають фактичним обставинам справи та не підтверджені доказами. Так, відповідач зазначив про те, що за період з 01.03.2021 року по 05.09.2021 року він витратив на дітей як мінімум 58 576,00 грн., що складає 76 % від його доходів за цей період, і перераховував ці кошти добровільно навіть з суми, з якої згідно законодавства не потрібно сплачувати - з компенсації за невикористану відпустку при звільненні. З 27.05.2021 року він перебуває на обліку в Голосіївській районній філії Київського міського центру зайнятості, як безробітний і за період з 13.07.2021 року по 02.09.2021 року йому виплачено допомогу по безробіттю в розмірі 2961,29 грн. На даний час він в пошуках нової роботи, про що було відомо позивачу на момент подання позову. Крім грошових коштів, які він дає позивачу готівкою, він також перераховував кошти безготівковим шляхом на картку позивача на утримання дітей. Також, за домовленістю з позивачем він возив дітей на оздоровлення за власні кошти в м.Трускавець та м.Чорноморськ, кожна поїздка вартувала йому більше 15 000,00 грн. Він забирає дітей на вихідні дні, витрачає кошти на їхні розваги, розвиток та відпочинок, відвідують парки, атракціони, кіно тощо. Відповідач стверджує, що віддавав позивачу на дітей майже всі свої доходи, не залишаючи собі ні на утримання своїх батьків-пенсіонерів, які потребують матеріальної допомоги, ні на сплату комунальних послуг за квартиру, в якій він зараз проживає з батьками, ні на свої особисті потреби. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що навесні 2021 року позивач поставила йому ультиматум, щоб він виїхав з квартири і він зміг взяти тільки деякі особисті речі. Позивач без погодження з ним розпродує їхнє спільне майно та використовує їхні спільні гроші на свої особисті потреби, а всі борги, які з`явились в їхній родині за останні два роки, вона переклала на нього. Позивач чинить на нього психологічний тиск, постійно телефонуючи йому та вимагаючи гроші то на дітей, то віддати борги. Всі його доходи, в тому числі виплати по безробіттю, переходять до позивача. Відповідач заперечив проти того, що шлюбні відносини між ним та позивачем припинились з грудня 2020 року, оскільки вони весь цей час жили подружнім життям і лише 13.06.2021 року позивач не пустила його до квартири. Всі гроші, які він та його батьки дають дітям, позивач забирає на власні потреби, налаштовує дітей проти нього та його батьків, шантажує їх, що не пустить до нього, якщо він не дасть грошей, що є психологічним тиском для дітей. Заперечуючи проти позову, відповідач зазначив, що позивач виклала у позовній заяві недостовірну інформацію щодо обставин справи і про нього, чим ввела суд в оману та завдала йому моральних страждань, а також порушила при поданні позову та доказів норми ЦПК України та інших законодавчих актів. Також він заперечив проти стягнення з нього судових витрат, посилаючись на зловживання позивачем своїми процесуальними правами. Відповідач вважає, що позивач, яка веде аморальний спосіб життя, оскільки перебуваючи з ним у шлюбі привела коханця для проживання з ним у цивільному шлюбі в квартирі, де проживають їхні малолітні діти, зіпсувала не тільки життя дітей, а і його життя, зруйнувала їхню родину, а тому повинна нести всі судові витрати, в тому числі і судовий збір. Крім того, у нього викликає занепокоєння поведінка цивільного чоловіка позивача [PERSON] , який має шкідливі та небезпечні звички, постійно телефонує з погрозами. Посилаючись на викладені обставини, відповідач просить відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з нього аліментів, допущення негайного виконання судового рішення та покладення на нього судових витрат, поклавши судові витрати на позивача. В судове засідання позивач не з`явилась, надавши суду заяву, в якій просить розглянути справу в її відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просить розглядати справу в його відсутність. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З огляду на викладене, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 27.12.2011 року. Від шлюбу сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та малолітню доньку [PERSON] , [INFO] . Також, в судовому засіданні встановлено, що шлюбні відносини між позивачем та відповідачем по справі припинені, спільне господарство не ведеться, відновлення подружніх відносин та збереження сім`ї неможливе. Згідно із ст.3 СК України, сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. Відповідно до ст.24 СК України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Згідно із ч. 5 ст. 55 СК України, дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями частин третьої та четвертої статті 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно із ст. 112 Сімейного кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Аналогічна позиція викладена і в п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», де зазначено що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умов, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом № 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.1997 року), кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до вимог ст. 112 СК України, суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Згідно зі ст. 114 СК України, у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Приймаючи до уваги заяви сторін та те, що має місце припинення подружніх стосунків, що виключає відновлення колишніх сімейних відносин, суд вважає, що шлюб між сторонами існує формально, вони не підтримують сімейні стосунки, сім`я сторін розпалась остаточно і подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам, а тому позовну заяву в частині вимог про розірвання шлюбу необхідно задовольнити. Що стосується вимог позивача про стягнення аліментів, то суд дійшов наступних висновків. В судовому засіданні встановлено, і даний факт визнано сторонами, що малолітні діти сторін проживають разом з позивачем та знаходяться на її утриманні. Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що відповідач проживає окремо, в добровільному порядку регулярної матеріальної допомоги на утримання дітей не надає. Відповідач у відзиві заперечував проти стягнення з нього аліментів, вказуючи на те, що він в добровільному порядку надає матеріальну допомогу на утримання дітей, віддаючи майже увесь свій дохід, проте отримані кошти позивач витрачає на власні потреби. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1959 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Як встановлено в судовому засіданні, малолітні діти сторін проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні. Відповідач є працездатним, перебуває на обліку у КМЦЗ та отримує допомогу по безробіттю з червня 2021 року в розмірі більше 9000,00 грн., а тому суд вважає, що він спроможний сплачувати позивачу аліменти на утримання дітей. Доказів того, що за станом здоров`я та матеріального становища відповідач не може сплачувати аліменти на утримання своїх дітей, суду не надано. Також, суду не надано доказів щодо наявності у відповідача інших утриманців. Відповідно до роз`яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст. 182 СК України. За таких обставин суд приходить до висновку про можливість стягнення з відповідача на користь позивача аліменти на утримання малолітніх дітей в розмірі 1/3 частини заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, і до досягнення дітьми повноліття. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів є необхідним і достатнім для нормального розвитку і утримання дітей, а тому задовольняє позовні вимоги в цій частині в повному обсязі. Вивчивши заперечення відповідача проти позову в цій частині, суд не може прийняти їх до уваги, оскільки вказані заперечення не доведені відповідачем належними та допустимими доказами, а також не є підставами для звільнення відповідача від сплати аліментів на утримання своїх дітей. Добровільна сплата коштів на утримання дітей також не є підставою для відмови в позові в цій частині, оскільки утримання дітей є прямим обов`язком відповідача. Відтак, суд вважає, що відповідач спроможний надавати матеріальну допомогу позивачу, а тому при відсутності даних про його поганий стан здоров`я, наявність інших утриманців, тощо, суд приходить до висновку про можливість визначення та стягнення з відповідача аліментів на утримання дітей у вищевказаному розмірі, який суд вважає достатньо обґрунтованим. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Наведені у відзиві відповідача обставини не відносяться до таких, що дають підстави для відмови в позові про стягнення аліментів. Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. З урахуванням вказаної норми, аліменти підлягають стягненню з 07.07.2021 року. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн., а також стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908,00 грн. Підстав для покладення судових витрат на позивача суд не вбачає. Відповідно до вимог ст.430 ч.1 п.1 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення суду у межах суми платежу за один місяць. На підставі викладеного, ст.ст. 3, 5, 13, 81, 82, 141, 211, 223, 217-242, 258-259, 268, 272-273, 280, 352, 354, 430 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved