Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-23 00:00:00

Позивач 10.12.2018року звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що йому належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] . Вказує, що у даному будинку, окрім нього, є зареєстрованими та проживають також його дружина [PERSON] , дочка [PERSON] , зять [PERSON] , онук [PERSON] . Крім того, в даному будинку є також зареєстрованою його онука відповідачка [PERSON] , але фактично остання там не проживає більше 12 років та перейшла на постійне місце проживання до свого співмешканця в с [ADDRESS] Мостиського району Львівської області. Також зазначає, що у вищевказаному житловому будинку є також зареєстровані малолітні діти відповідача [PERSON] та [PERSON] , відносно яких рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 15.08.2018року відповідач позбавлена батьківських прав. Стверджує, що відповідач покинула його житло добровільно, жодних особистих речей в ньому не зберігає, участі в утриманні будинку не приймає, ним не користується, проте по даний час не виписується з вказаної адреси. Той факт, що відповідач є зареєстрована у його будинку, негативно відображається на його матеріальному становищі, оскільки впливає на оплату комунальних послуг та можливість отримання субсидій. З огляду на наведене, просить суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . Ухвалою судді від 13.02.2019року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 08.07.2019року закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача адвокат Гавенко Б.І. підтримав позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву, в якій заявив клопотання про розгляд справи у його відсутності та зазначає, що позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, покликаючись на те, що вона не відмовляється від користування спірним житловим будинком, не втратила інтерес до житла та бажає в подальшому проживати та бути зареєстрованою у ньому, однак їй в цьому перешкоджає її мати, яка теж там проживає. Зазначила, що не має іншого місця для реєстрації,\~з чоловіком разом не проживає, має намір з ним розлучитися, змушена винаймати житло у знайомих, жодного іншого житла у якому б могла зареєструватися вона не має, також за даною адресою проживали та зареєстровані її двоє дітей а тому просить в позові відмовити. Заслухавши пояснення сторін, покази свідка, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до положень ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] , належить на праві власності житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом на право особистої власності на жилий будинок від 25.10.1989року, копія якого міститься в матеріалах справи (а.с.8). Згідно довідки про склад сім`ї, виданої виконавчим комітетом Мостиської міської ради Львівської області №1819 від 29.11.2018року (а.с.7), у вищевказаному житловому будинку є зареєстрованими наступні особи: власник будинку [PERSON] (позивач у справі), його дружина [PERSON] , дочка [PERSON] , зять [PERSON] , онук [PERSON] , а також онука [PERSON] (відповідач у справі) та її неповнолітні діти [PERSON] та [PERSON] . Як відомо із Акта обстеження матеріально-побутових умов проживання сім`ї позивача [PERSON] від 03.12.2018року (а.с.6) відповідач [PERSON] за вищевказаною адресою не проживає з 2006 року, а проживає в с [ADDRESS] Мостиського району Львівської області. Неповнолітні діти відповідача [PERSON] та [PERSON] за даною адресою також не проживають, а проживають в м.Мостиська Львівської області. В судовому засіданні встановлено, що основним мотивом позовних вимог є бажання позивача [PERSON] , зменшити вартість житлово-комунальних послуг на утримання спірного будинку та реалізувати право на отримання субсидій на оплату житлово-комунальних послуг. Статтею 47 Конституції України\~визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст.9 ЖК України, ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Права власника житлового будинку визначені ст.383\~ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Частиною 1\~ст.156 ЖК України\~передбачено, що члени сім`ї власника будинку, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до ч.4\~ст.156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч.2\~ст.64 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно цієї ж статті, припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. \~Частиною 1 ст.405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Згідно ч. 2 ст.\~405\~ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені законом строки. В разі їх поважності (перебування у відрядженні, з особами, що потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Оскільки вичерпного переліку поважних причин відсутності житлове законодавство не встановлює, тому це питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням фактичних обставин справи та правил\~статті 89 ЦПК України\~щодо оцінки доказів. Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. При цьому, збереження жилого приміщення за тимчасово відсутнім наймачем або членом його сім`ї є одним із способів захисту його житлових прав. Підставою для задоволення позову про втрату права користування житловим приміщенням можуть бути лише достовірні, неспростовні та достатні докази. Відповідно до вимог ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Однак, в ході розгляду справи судом, таких доказів позивач не надав та не довів, що відповідач не проживала у будинку без поважних причин понад встановлені законом строки, а тому втратила право користування будинком. Так, в судовому засіданні встановлено, що відповідач з народження проживала у будинку позивача, у встановленому законом порядку вселилася туди як член сім`ї власника, набула права користування будинком та зареєструвала своє місце проживання в будинку. Із наданих в судовому засіданні пояснень відповідача [PERSON] слідує, що остання вже тривалий час (близько 12 років) не проживає у свого діда в с.Крисовичі Мостиського району Львівської області, оскільки створила свою сім`ю, у неї народилося двоє дітей і вона та переїхала проживати в с.Поповичі Мостиського району Львівської області. Проте, на даний час з чоловіком разом не проживає, має намір з ним розлучитися. Змушена винаймати житло у знайомих, оскільки у неї з її матір`ю - [PERSON] , склалися неприязні стосунки і остання не бажає щоб вона (відповідач) проживала в спірному будинку та чинить їй перешкоди щодо користування та проживання у даному будинку. Жодного іншого житла у якому б могла зареєструватися вона не має, бажає в подальшому проживати та бути зареєстрованою у спірному будинку, оскільки хоче там проживати разом зі своїми двома дітьми. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила, що її дочка - відповідач [PERSON] не проживає у будинку позивача вже близько 12 років, у зв`язку із тим, що в цей період проживала у свого чоловіка в с.Поповичі Мостиського району Львівської області. Також їй відомо, що на даний час з чоловіком вона розлучилася та разом з ним не проживає. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] , протягом зазначеного періоду часу приїжджала до спірного будинку, ствердила, що у даному будинку також є її особисті речі та особисті речі її дітей, що свідчить про її намір зберегти право на користування даним житловим приміщенням. За таких обставин, беручи до уваги наведені причини відсутності відповідача понад встановлені законом строки у житловому будинку позивача, суд не вбачає підстав позбавляти відповідача [PERSON] , конституційного права на повагу до її житла. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі «Надточій проти України» та п.23 рішення ЄСПЛ у справі «Гурепка проти України» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач та його представник, як на підставу своїх вимог, оцінивши належним чином зібрані по справі докази кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд приходить до висновку, що в даному випадку відсутні підстави, передбачені ч. 2 ст. 405 ЦК України, для визнання відповідача такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору у зв`язку із відмовою в позові слід покласти на позивача. Оскільки при пред`явлені даного позову судовий збір позивачем не було сплачено, підстав для звільнення його від сплати судового збору із матеріалів справи не вбачається (згідно Довідки МСЕК серії 2-18 АВ №018229 від 06.06.1996року (а.с.3) друга група інвалідності була встановлена позивачу на строк до 01.07.1997року, інших документів, що підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору суду не надано), то з позивача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 704,80грн.

Outcome: approved