Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-08 00:00:00

Комунальним підприємством „Жовтоводський водоканал" Дніпропетровської обласної ради" 24 квітня 2013 року до Жовтоводського міського суду було подано заяву про видачу судового наказу про стягнення з [PERSON] заборгованості у сумі 4413,86 грн. по оплаті за послуги по водопостачанню та водовідведенню по квартирі [ADDRESS] за період з 01 лютого 1999 року по 01 квітня 2013 року. Однак ухвалою судді від 25 квітня 2013 року у видачі судового наказу було відмовлено з посиланням на те, що у відповідності зі ст. 75 ЦК України 1963 року, який діяв на час виникнення правовідносин, позовна давність, визначена ст. 71 ЦК України 1963 року застосовується незалежно від заяви сторони. Тож суддя зазначив у цій ухвалі, вирішення питання про застосування позовної давності можливе лише у разі розгляду справи у порядку позовного провадження (а.с.8). У зв'язку з чим 04 листопада 2013 року позивач звернувся до Жовтоводського міського суду із зазначеним позовом та просить постановити судове рішення, яким стягнути на свою користь з відповідача [PERSON] заборгованість за надані ним послуги водопостачання та водовідведення за період з 01.02.1999 року по 01.04.2013 року у розмірі 4413,86 грн. При цьому позивач посилався на те, що їх підприємство надає послуги по центральному водопостачанню та водовідведенню за адресою [ADDRESS] де мешкає відповідач, який не своєчасно та не в повному обсязі оплачує надані йому комунальні послуги, що призвело до виникнення заборгованості та змусило підприємство звернутися до суду. Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про день та час розгляду справи, в судове засідання не з'явився, у своїй письмовій заяві просив позов задовольнити та розглянути справу без його участі. Відповідач [PERSON], належним чином повідомлений про день та час розгляду справи, в судове засідання не з'явився, у своїй письмовій заяві позовні вимоги визнав в повному обсязі та просив розглянути справу без його участі. З урахуванням поданих сторонами по справі заяв, суд вважає за можливе провести розгляд справи у їх відсутності та у відповідності до ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксації судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, та постановити рішення на підставі письмових доказів, які є у справі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Між сторонами, на думку суду, склалися правовідносини в області надання комунальних послуг з водопостачання та водовідведення з одного боку, та споживання цих послуг - з іншого. Ці правовідносини врегульовано Законом України «Про житлово-комунальні послуги», Правилами по наданню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, які було затверджено Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року «Про затвердження Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення та типового договору про надання цих послуг», а також нормами Житлового кодексу України. Так, згідно змісту позовної заяви, та долучених до неї письмових доказів, зазначена квартира дійсно перебуває у Комунальній власності /а.с.17/. Згідно із копією особового рахунку /а.с.6/ та відомостей адресного бюро ГУДМС УДМС України в Дніпропетровській області /а.с.21/ вбачається, що в квартирі [ADDRESS] у розглядаємий період часу зареєстрован та проживає відповідач [PERSON] Правовідносини між відповідачем та ЖРЕД №5, яке обслуговує даний мікрорайон, базувалися на відкритому на ім`я [PERSON] особовому рахунку [NUMBER]. Окремий договір про надання послуг з водопостачання та водовідведення сторонами не укладався, але такі послуги по зазначеній квартирі у вказані позивачем періоди фактично надавалися централізовано. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Зокрема, статтею 68 ЖК України встановлено, що наймач повинен своєчасно вносити квартирну плату та плату за комунальні послуги. Згідно ст. 1 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» власник приміщення - це фізична або юридична особа, якій належить право володіння, користування та розпорядження приміщенням, зареєстроване в установленому законом порядку. У відповідності із ст. 19 Закону України «Про теплопостачання» споживач повинен щомісячно здійснювати сплату теплопостачальній організації за фактично отриману теплову енергію. Згідно п.23 Правил надання населенню послуг з водо-теплопостачання та водовідведення, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1497 від 30.12.1997 року (які діяли раніше), розрахунковим періодом для встановлення розміру оплати послуг є календарний місяць, плата за який вноситься не пізніше 10 числа наступного за розрахунковим місяця. У відповідності ж з п. 18 діючих Правил надання населенню послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року, розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20-го числа місяця, що настає за розрахунковим, якщо договором не встановлено інший строк Відповідно до ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк згідно з вимогами закону, а одностороння відмова від їх виконання не допускається. Таким чином, суд вважає, що за законом відповідач повинен своєчасно та у повному обсязі здійснювати оплату за фактично надані позивачем послуги з водопостачання за встановленими тарифами. Водночас, суд зважає на те, що на час виникнення (з 01 лютого 1999 року) спірних правовідносин діяв ЦК України 1963 року, і тому до правовідносин, що існували між сторонами до 01 січня 2004 року (до дня введення в дію нового ЦК України, прийнятого у 2003 році) слід керуватися нормами ЦК 1963 року, а до правовідносин, що тривають з 01 січня 2004 року - діючим ЦК України. Тож, вирішуючи спір, суд виходить з того, що, як за ст. 71 ЦК 1963 року, так і у відповідності зі ст. 256 ЦК України 2003 року, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. При цьому як за ст. 71 ЦК 1963 року, так і за ст. 257 ЦК України 2003 року загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Однак, згідно ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі (а у даному випадку про її застосування сторонами заяв не зроблено). Натомість, відповідно до ст. 75 ЦК 1963 року позовна давність обов'язково застосовується судом, незалежно від заяви сторін, а згідно ст. 80 ЦК 1963 року закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Окрім того, як ч.2 ст.79 ЦК (1963 року) так і ч.1 ст.264 ЦК України закріплено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Із наданого позивачем розрахунку суми заборгованості [PERSON] за водопостачання та водовідведення вбачається, що останній у березні 2004 року сплачував кошти за зазначені вище послуги, що свідчить про визнання ним боргу. Таким чином, відповідач [PERSON] в розглядаємий період часу вчинив дії, які свідчать про визнання ним боргу, а тому перебіг позовної давності перервався. Вирішуючи питання щодо періоду часу за який з відповідача має бути стягнута заборгованість за надані комунальні послуги суд доходить висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на законі, і стягненню за позовом підлягає сума заборгованості, яка утворилася за період з 01 лютого 1999 року по 01.04.2013 року, що згідно наданого позивачем розрахунку (правильність якого відповідач не оспорює) становить 4413,86 грн. Саме зазначена сума й підлягає стягненню з відповідача. У відповідності з ч.1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного, у відповідності з зазначеними нормами закону і

Outcome: approved