Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

Позивач - [PERSON] 06 грудня 2018 року звернувся до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь матеріальну шкоду в сумі 38573 гривні 84 копійки, витрати на проведення оцінки визначення вартості матеріальних збитків в сумі 2300 гривень 00 копійок, у відшкодування моральної шкоди - 1000 гривень, судові витрати в сумі 704 гривні 80 копійок, витрати на правову допомогу в сумі 2000 гривень 00 копійок. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 04 липня 2018 року [PERSON] , керуючи автомобілем «Тойота», реєстраційний номер [NUMBER] , по вул. Люстдорфська дорога, 50, в м. Одеса, на перехресті, виконуючи поворот ліворуч, не впевнився в безпечності, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] , та автомобілем «HYUNDAI», реєстраційний номер [NUMBER] , які наближалися з правого боку, що призвело до пошкодження транспортних засобів з матеріальними збитками. Постановою Київського районного суду м. Одеси від 01 серпня 2018 року по справі за №520/9412/18, [PERSON] визнаний винним у скоєнні адміністративного правопорушення та за що передбачена відповідальність згідно статті 124 КУпАП. Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Після настання дорожньо-транспортної пригоди, між [PERSON] та ФОП [PERSON] було укладено договір від 05.07.2018р. № 0507/18 щодо визначення вартості відновлювального ремонту та матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого автомобіля «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер [NUMBER] , для проведення страхового відшкодування та прийняття власником майнових рішень по відшкодуванню шкоди. За результатами визначення вартості відновлювального ремонту та матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого автомобіля «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, ФОП [PERSON] було складено звіт № 22/18, відповідно до якого вартість відновлювального ремонту становить 82423,74 грн. та вартість матеріальної шкоди становить 43849,90 грн. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована в СК «Еталон», що підтверджується полісом від 25.04.2018р. № АМ/3644229, у зв`язку з чим [PERSON] звернувся до СК «Еталон» з проханням здійснити відповідне страхове відшкодування, внаслідок якого останньою компанією було виплачено позивачеві страхове відшкодування у розмірі 39344,54 грн. Згідно Звіту № 22/18, вищевказана сума не покриває у повному обсязі вартість відновлювального ремонту автомобіля «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] Надалі, як стверджує позивач, на адресу СК «Еталон» було направлено адвокатський запит від 05.11.2018р., з проханням надати відповідні пояснення щодо неповного страхового відшкодування. Листом від 20.11.2018р. № 01-04-13018 СК «Еталон» повідомила, що відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Також, СК «Еталон» зазначила, що під час виплати страхового відшкодування було вирахувано податок на додану вартість у розмірі 4505,36 грн., який буде виплачено позивачу після надання актів виконаних робіт щодо ремонту автомобіля та документів, що підтверджують оплату таких робіт. Таким чином, як стверджує позивач, йому не було до виплачено шкоду у розмірі 38573,84 грн. (82423,74 грн. (вартість відновлювального ремонту) - 39344,54 грн. (вартість відновлювального ремонту з урахуванням зносу) - 4505,36 грн. (ПДВ до вартості відновлювального ремонту з урахуванням зносу) - 38573,84 грн.). Оскільки відповідач в добровільному порядку не сплачує вказану суму несплаченого страхового відшкодування, позивач був вимушений звернутись до суду з відповідним позовом. Крім того, позивач також зазначив, що внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди, він дуже перенервував, хвилювався щодо питання про відновлення транспортного засобу, змінився його графік життя і пересування, що завдало багато незручностей, чим завдано йому моральну шкоди, яку він оцінює у розмірі 1000 гривень 00 копійок. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 28 грудня 2018 року відкрито провадження по справі на підставі вищевказаної позовної заяви в порядку спрощеного позовного провадження та призначено по справі судове засідання. 08 лютого 2019 року до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] проти задоволення позову, в якому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що ним було застраховано свої цивільно-правову відповідальність перед третіми особами в СК «Еталон», що підтверджується полісом від 25.04.2018 року № АМ/3644229, яким було встановлено ліміт відшкодування матеріальної шкоди у розмірі 100000 гривень 00 копійок. У зв`язку з чим, оскільки сума відновлювального ремонту транспортного засобу, належного позивачеві, складає меншу вартість ніж страховий ліміт, відповідач вважає, що недоплачену суму страхового відшкодування повинен сплачувати СК «Еталон». 18 лютого 2019 року до суду надійшла відповідь на відзив від позивача по справі, в якій позивач просить суд позовні вимоги задовольнити в повному обсязі, посилання відповідача зазначені в заперечення проти позову визнати безпідставними та необґрунтованими. 21 лютого 2019 року судом було ухвалено перейти зі спрощеного позовного провадження в загальне позовне провадження по справі. Тієї ж дати, Київським районним судом міста Одеси було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Представник позивача [PERSON] - Корнишин Олексій Олександрович в судовому засіданні 27 березня 2019 року позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. Представник відповідач [PERSON] в судовому засіданні 27 березня 2019 року заперечував проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість, у зв`язку з чим просив суд у задоволення якого відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін по справі, дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим до задоволення, з наступних підстав. Судовим розглядом встановлено, що 04 липня 2018 року о 00 годині 10 хвилин [PERSON] , керуючи автомобілем «Тойота», реєстраційний номер [NUMBER] , по вул. Люстдорфська дорога в м. Одеса, на перехресті, виконуючи поворот ліворуч, не впевнився в безпечності, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем «Хюндай», реєстраційний номер [NUMBER] та автомобілем «Хюндай», реєстраційний номер [NUMBER] , які наближалися з правого боку, що призвело до пошкодження транспортних засобів з матеріальними збитками, чим порушив вимоги п. 10.5 «Правил дорожнього руху України». Постановою Київського районного суду міста Одеси від 01 серпня 2018 року по справі №520/9412/18, водія [PERSON] визнано винним в порушенні Правил Дорожнього Руху, що призвело до зіткнення автомобілів, і відповідача притягнуто до адміністративної відповідальності з підстав, визначених ст.124 КУпАП, накладено штраф у розмірі 340 гривень 00 копійок. Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії, та чи вчинені вони цією особою. В силу ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Тобто, наявність вини в діях [PERSON] у скоєні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 04 липня 2018 року, додатковому доказуванню не підлягає. Згідно зі ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01.03.2013 р. «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Якщо особа під час керування транспортним засобом має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії і реєстраційний документ на транспортний засіб, переданий їй власником або іншою особою, яка на законній підставі використовує такий транспортний засіб, то саме ця особа буде нести відповідальність за завдання шкоди. В результаті вказаної дорожньо-транспортної пригоди транспортні засоби отримали механічні пошкодження, у тому числі транспортний засіб марки «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер [NUMBER] , який належить [PERSON] , на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серія [NUMBER] від 15 липня 2016 року. Згідно зі звітом №22/18 від 05 липня 2018 року про визначення вартості відновлювального ремонту та матеріальної шкоди, завданої власнику пошкодженого автомобіля «HYUNDAI TUCSON», реєстраційний номер [NUMBER] , 2007 року випуску, складеним ФОП [PERSON] , вартість відновлювального ремонту зазначеного транспортного засобу становить 82423 гривні 74 копійки, вартість матеріальної шкоди з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу транспортного засобу становить 43849 гривень 90 копійок. Ринкова вартість автомобіля станом на момент ушкодження складала в сумі 189160 гривень. Вартість послуг оцінювача, які були сплачені позивачем, відповідно до квитанції №ПН2445 від 05 липня 2018 року становить 2300 гривень 00 копійок. Відповідно до ч. 1 ст.35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду подає страховику (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) заяву про страхове відшкодування. Судом встановлено, що на час дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 04 липня 2018 року, цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу марки «Тойота», реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована громадянином [PERSON] в ПрАТ «Страхова компанія Еталон», що підтверджується полісом №АМ/3644229, у відповідності до якого страховий ліміт за завдану майнову шкоду встановлений в сумі 100000 гривень, за шкоду життю і здоров`ю в сумі 200000 гривень, франшиза у розмірі 2000 гривень 00 копійок. У зв`язку з чим, [PERSON] звернувся до СК «Еталон» з заявою про виплат страхового відшкодування, внаслідок якого останньою компанією було виплачено позивачеві страхове відшкодування у розмірі 39344,54 грн. Надалі, на адресу СК «Еталон» було направлено адвокатський запит від 05.11.2018р., з проханням надати відповідні пояснення щодо неповної виплати суми страхового відшкодування. Листом від 20.11.2018р. № 01-04-13018 СК «Еталон» повідомила, що відповідно до статті 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. На підставі чого ПрАТ «СК Еталон» визнано страхове відшкодування в сумі 43849 гривень 90 копійок, з яких сплачено [PERSON] - 39344,54 грн., а сума у розмірі 4505,36 грн. визнано податком на додану вартість, який підлягає до виплати після надання актів виконаних робіт щодо ремонту автомобіля та документів, що підтверджують оплату таких робіт. У зв`язку із зазначеним, невідшкодована сума матеріальної шкоди позивачеві становить 38573 гривні 84 копійки (82423,74-39344,54-4505,36=38573,84), яка вираховується з визначеної вартості відновлювального ремонту та з урахуванням вже виплаченої позивачеві суми страхового відшкодування. Оскільки відповідач відмовився від добровільного відшкодування зазначеної суми, позивач був вимушений звернутись до суду з цим позовом. Одночасно суд зазначає, що суд вважає необґрунтованими заперечення відповідача щодо позовних вимог позивача в цій частині, з посиланням на те, що оскільки сума відновлювального ремонту транспортного засобу, належного позивачеві, складає меншу вартість ніж страховий ліміт, відповідач вважає, що недоплачену суму страхового відшкодування повинен сплачувати СК «Еталон», виходячи з наступного. Відповідно до п.9.1 ст.9 Закону, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Нормами ст.28 Закону визначено, що шкода, заподіяна в результаті дорожньо-транспортної пригоди майну потерпілого, - це шкода, пов`язана з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу. Відповідно до п. 22.1 ст. 22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності страховика відшкодовує оцінену шкоду, яка була заподіяна у результаті ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи. Як визначено у ст. 988 ЦК України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Так, як вже зазначалось статтею 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. У той же час, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до вимог статті 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Згідно з вимогами цієї статті коли відшкодування шкоди в натурі неможливе, потерпілому відшкодовуються в повному обсязі збитки відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Як при відшкодуванні шкоди в натурі, так і при відшкодуванні реальних збитків потерпілий має право вимагати відшкодування упущеної вигоди. Ухвалюючи рішення про стягнення на користь потерпілого відшкодування вартості майна, що не може використовуватись за призначенням, але має певну цінність, суд з урахуванням принципу диспозитивності, тобто за заявою заподіювача шкоди, одночасно повинен вирішити питання про передачу цього майна після відшкодування збитків особі, відповідальній за шкоду. Якщо для відновлення попереднього стану речі, що мала певну зношеність (наприклад, автомобіля), було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). У разі якщо на час виконання рішення суду про відшкодування шкоди, виправлення пошкодження за одержані за рішенням суду кошти зросли ціни на майно або роботи, на придбання чи проведення яких було присуджено відшкодування, потерпілий із цих підстав може заявити додаткові вимоги до особи, відповідальної за шкоду, якщо не було його вини в тому, що виконання проводилося вже після зростання цін і тарифів. Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатньої страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до частини другої статті 22 ЦК України збитками є витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Системний аналіз указаних положень законодавства, а також абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статті 1194 ЦК України, пункту 32.7 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти таких висновків. Власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування в повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована винною особою в загальному порядку. Методикою передбачено можливість і порядок обчислення показника втрати товарної вартості колісного транспортного засобу як складової загального розміру майнової шкоди, яка завдана власнику транспортного засобу, пошкодженого внаслідок ДТП. Оскільки від сплати відповідного відшкодування законодавством звільнено страховика, то його згідно зі статтями 1166, 1187, 1194 ЦК України може бути стягнуто з особи, яка завдала шкоду. Вказана правова позиція, узгоджується з позицією Верховного Суду викладеною в постанові від 10 жовтня 2018 року по справі №521/16/14-ц. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином, розмір майнової шкоди, заподіяної позивачу визначається виконання судом, як реальна вартість ремонту автомобіля з врахуванням фактичних витрат на запасні частини, які потребували заміни під час ремонту і вартості робіт (без урахування коефіцієнта фізичного зносу), який на підставі висновку №22/18 від 05.07.2018 року становить 82423 гривні 74 копійки. При цьому суд доходить до висновку про те, що фактичні витрати на ремонт автомобіля є економічно доцільними, оскільки не перевищують ринкову вартість автомобіля, яка визначена експертом згідно з вказаним висновком в сумі 189160 гривень. Оскільки частина заподіяної позивачу майнової шкоди, у сумі 43849 гривень 40 копійок підлягає відшкодуванню ПрАТ «СК Еталон», з якої вже сплачено 38573 гривні 84 копійки, тому сума майнової шкоди, яка підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача становить 38573 гривні 84 копійки, а також підлягають стягненню з відповідача на користь позивача витрати в сумі 2300 гривень понесені останнім на проведення автотоварознавчого дослідження, яке було здійснено саме за замовленням позивача [PERSON] Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. Згідно ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Таким чином, суд, враховуючи посилання позивача про заподіяння йому моральної шкоди у вигляді душевних страждань, пов`язаних з переживаннями у зв`язку із пошкодженням власного транспортного засобу, а також емоційних страждань, які довелося перенести йому та витрати, пов`язані з відновленням звичного способу життя, вважає за необхідне задовольнити вимоги [PERSON] і стягнути з відповідача на його користь, суму заподіяної моральної шкоди у розмірі 1000 гривень та вважає, що цей розмір буде достатнім, справедливим і відповідати його перенесеним моральним стражданням. Щодо вимог позивача про відшкодування витрат на правничу допомогу, суд зазначає наступне. Пунктом 6 ч.1 ст. 264 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема як розподілити між сторонами судові витрати. Статтею 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно з ч.1-6 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Позивачем надано до суду лише договір про надання правової допомоги та консультаційних послуг від 31 жовтня 2018 року, укладений між адвокатом Корнишиним О.О. та [PERSON]., за умовами якого адвокат зобов`язується надати [PERSON] . правову допомогу, в тому числі за окремими його дорученнями. Пунктом 4 зазначеного договору встановлено, що гонорар адвоката погоджується за взаємною угодою сторін та оформляється додатковою угодою до цього договору. Поряд із тим, позивачем ні до позову, ні в процесі розгляду справи, не надано до суду: додаткових угод до зазначеного договору, в якому сторонами обумовлено вартість послуг адвоката; не надано відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості; не надано підтверджуючого документу, що позивачем було сплачено заявлену суму до відшкодування, а саме 2000 гривень, на користь адвоката, на виконання вказаного договору про надання правової допомоги та консультаційних послуг від 31 жовтня 2018 року; не надано акту виконаних робіт адвокатом у відповідності до умов договору про надання правової допомоги та консультаційних послуг від 31 жовтня 2018 року. Крім того, у наданому позивачем договорі про надання правової допомоги та консультаційних послуг від 31 жовтня 2018 року, відсутня інформації щодо визначених між сторонами по справі умов щодо оплати вартості наданих адвокатом послуг. Вищевикладене виключає вирішення судом питання про розподіл судом витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до п.79 рішення Європейського суду з прав людини (справа «Білуха проти України» від 09.11.2006 р. (Заява №33949/02), відповідно до прецедентної практики Суду заявник має право на відшкодування витрат, тільки якщо буде доведено, що вони були необхідні та фактично понесені, а також є обґрунтованими за розміром. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір сплачений останнім в сумі 704 гривні 80 копійок.

Outcome: approved