Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що на підставі договору купівлі-продажу від 05 листопада 2006 року, укладеного між продавцем, [PERSON] , та нею, покупцем, [PERSON] , був придбаний житловий будинок [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу житлового будинку посвідчено нотаріусом Жовківського нотаріального округу Львівської області Кобзар Л. В. 22 грудня 2006 року та 10 квітня 2007 року зареєстрований в Державному комунальному підприємстві «Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації» за реєстраційним номером 16310979. Стверджує, що житловий будинок складається з однієї житлової кімнати, площею 16,6 кв.м, коридору, площею 9,6 кв.м та кухні, площею 13,5 кв.м. При житловому будинку є сарай, вбиральня і споруди. Продавець, [PERSON] ,яка вже померла, була сестрою її чоловіка, [PERSON] . Зазначає, що до купівлі цього будинку вона з чоловіком були зареєстровані і проживали в [ADDRESS] , а після цього перейшли проживати у село Нове Село, де й проживають в даний час. Вказує, що вона зареєструвала місце свого проживання в купленному нею будинку, а чоловік, [PERSON] , зареєстрований за адресою: село Великий Дорошів. Позивач стверджує, що в її будинку крім неї зареєстровані відповідачі, які є її родиною і родичами її чоловіка. Так, [PERSON] , який є племінником її чоловіка, а сином його сестри , [PERSON] , в якої вона купила будинок, залишив зареєстроване місце проживання ще у 2006 році. [PERSON] і [PERSON] є між собою братом та сестрою та внуками сестри її чоловіка, [PERSON] , покинули зареєстроване місце проживання ще у 2010 році. [PERSON] , її дочка, а [PERSON] і [PERSON] є її дітьми, тобто її, [PERSON] , внуками, які теж в 2010 році перейшли проживати в село Великий Дорошів, у будинок, в якому вона раніше проживала. Звертає увагу, що з відповідачами у неї та чоловіка є неприязні стосунки, а тому вони вже тривалий час не спілкуються. Через знайомих вона неодноразово просила відповідачів знятися з реєстрації проживання у її житловому будинку, але вони не бажають цього робити і тому вона не має можливості оформити субсидії на житлово-комунальні послуги. Вважає, що своїми діями відповідачі позбавляють її права користування та розпорядження майном, чим порушують вимоги статей 321, 391 ЦК України. Те, що відповідачі не проживають в її житловому будинку більше дев`яти років підтверджується відповідним актом комісії депутатів Надичівської сільської ради, а тому зазначає, що відповідачі втратили право на користування житлом в її будинку. А тому просить задовольнити її позовні вимоги. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, однак подала на адресу суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить такі задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча викликалися за зареєстрованою адресою місця проживання, а саме [ADDRESS] та за адресами, які вказані позивачем у позовній заяві як адреси фактичного місця проживання відповідачів, що підтверджується конвертами, які повернулися на адресу суду із відміткою "інші причини, що не дали змогу виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення", адресат відсутній. Крім того відповідачі викликалися в судові засідання через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Від них не надходило на адресу суду жодних клопотань про відкладення судових засідань, відзвиву на позовну заяву. Суд враховує, що згідно ч. 11 ст. 128 ЦПК України з опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи. Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Так як відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання за зареєстрованою адресою місця проживання, а також через оголошення\~на офіційному\~веб-сайті\~судової влади\~України, не з`явилися повторно в судове засідання без повідомлення причин, що згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України вважається неявкою без поважних причин, крім того\~не подали\~відзиву,\~від них\~не надходило\~на адресу\~суду жодних\~клопотань,суд приходить до висновку, що існують всі підстави для заочного розгляду справи та постановлення заочного рішення на підставі наявних у справі даних та доказів. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, фіксування судового процесу відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється . Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Ч. 1 статті 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З договору купівлі-продажу житлового будинку від 25.11.2006 року, який посвідчений Кобзар Л.В., нотаріусом Жовківського районного нотаріалього округу Львівської області та зареєстрований в реєстрі за № 1602, вбачається, що [PERSON] від імені якої діє на підставі довіреності, посвідченої приватним нотаріусом Хмельницького міського нотаріального округу Тимошенко Микола Євтухович (продавець) та [PERSON] (покупець) уклали цей договір, згідно якого продавець зобов`язується передати, а покупець зобов`язується прийняти житловий будинок з господарськими будівлями за [ADDRESS] . На підставі даного договору купівлі-продажу позивачем [PERSON] було зареєстровано право власності на будинок [ADDRESS] , реєстраційний номер 16310979, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 14188452, виданим Державним комунальним підприємством Червоноградське міжміське бюро технічної інвентаризації 10.04.2007 року. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить ч. 1 статті 405 ЦК України, а саме зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно положень ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Виходячи з положень статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відтак за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України можна прийти до висновку, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які, не є, не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Наведені норми в сукупності дають підстави для висновку, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Виникнення у членів сім`ї власника жилого будинку права на користування житлом є похідним від виникнення у власника права власності на будинок, а тому припинення права власності особи на будинок припиняє право членів його сім`ї на користування житлом. Із акта від 28.08.2019 року, складеного комісією в складі депутатів Надичівської сільської ради по селу Нове Село [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що вони обстежили та встановили, що в будинку гр. [PERSON] , 1953 року народження, зареєстровані [PERSON] , [INFO] , але не проживає з 2006 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована, але не проживає з 2010 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований, але не проживає з 2010 року, [PERSON] , [INFO] зареєстрована, але не проживає з 2010 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований, але не проживає з 2010 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрована, але не проживає з 2010 року, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований, але не проживає з 2010 року. Будинок дерев`яний, газифікований, критий шифером. Загальна площа будинку 39,7 кв. м, житлова- 16,6 кв. м. Суд враховує, що незважаючи на те, чи є відповідачі членами сім`ї позивача чи ні, наведеним вище актом стверджується, що він не проживає у житловому будинку [ADDRESS] більше одного року. А тому, суд бере до уваги те, що згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку [ADDRESS] [PERSON] має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, а згідно норми ст. 391 ЦК України вона як власник даного житлового будинку має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпоряджання своїм майном. Суд захищає права позивача як власника житлового будинку, оскільки право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Крім того суд враховує, що позивач свої позовні вимоги серед іншого мотивує і тим, що не може оформити субсидії на житлово-комунальні послуги, а також зазначає, що відповідачі не проживають у будинку вже протягом тривалого часу. При вирішенні спору, суд поряд із наведеним вище враховує і те, що відповідачі не проживають, відсутні у житловому будинку [ADDRESS] більше року, що є також підставою для визнання їх такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням. На підставі вищенаведеного, враховуючи те, що позивач не може володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд, беручи до уваги такі її права, а також враховуючи, що відповідаі відсутні, не проживають за зареєстрованим місцем проживання протягом тривалого часу, а саме більше 1 року, тобто упродовж встановлено законодавством строку для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме більше одного року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] належним чином обгрунтовані, а тому підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, суд враховує, що позивач не ставить вимоги про стягнення з відповідачів в її користь судового збору, а тому незважаючи на те, що позовні вимоги позивача задоволені повністю, питання стягнення судового збору з відповідачів в користь позивача, який був сплачений [PERSON] при поданні позову в суд, не підлягає вирішенню, не є предметом розгляду справи, оскільки суд розглядає справу лише в межах заявлених вимог.

Outcome: approved