Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-20 00:00:00

Позивач \~ [PERSON] \~звернувся в\~суд з\~позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, посилаючись на те, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] , в якому зареєстрований він, його дружина, дочка, онуки та відповідач [PERSON] , який був чоловіком його дочки. Вказуючи, що відповідач фактично не проживає у будинку з дня реєстрації, а саме з 02 квітня 2013 року, інтересу до житла не проявляє, не здійснює витрат на його утримання, просив визнати відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Ухвалою судді провадження у справі відкрито та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду підготовче провадження закрито і справу призначено до судового розгляду. Ухвалою суду постановлено проводити заочний розгляд справи. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Гут А.В. у судове засідання не з`явилися, однак, представник позивача подала адресовану суду заяву про те, що вона та позивач [PERSON] повністю підтримують позовні вимоги, не заперечують проти заочного розгляду справи, просили справу розглядати за їхньої відсутності, без виклику свідків, на підставі наявних у справі доказів. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча належним чином про дату, час і місце розгляду справи був повідомлений шляхом опублікування оголошення на офіційному вебсайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомляв, відзив на позов не подавав. Враховуючи, що в судове засідання не з`явилися всі учасники справи, то фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України не здійснювалося. Зі згоди позивача та відповідно до вимог статті 280 ЦПК України суд проводить заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підставний і підлягає до задоволення. За змістом частини першої статті 4 ЦПК України, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних особистих немайнових або майнових прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 317, частиною першою статті 319 ЦК України зміст права власності полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном і власник реалізовує це право на власний розсуд і незалежно від волі інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Вказані положення цілком узгоджуються із вимогами статті 150 ЖК УРСР та статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Аналіз наведених вище норм цивільного і житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі, шляхом звернення до суду за захистом свого права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом позбавлення осіб, які порушують його право власності, права користування житловим приміщенням. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом статей 64, 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать дружина, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із ними і ведуть спільне господарство. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] № 850226 від 23 жовтня 2012 року та витягу про державну реєстрацію прав серії [NUMBER] 471951 від 24 жовтня 2012 року належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] (а.с. 8, 9). З довідки Маковичівської сільської ради Турійського району Волинської області від 14 грудня 2017 року № 759 видно, що з 02 квітня 2013 року місце проживання відповідача [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] , однак, з моменту реєстрації за вказаною адресою фактично він не проживав (а.с. 12). У довідці про склад сім`ї, виданої Маковичівською сільською радою Турійського району Волинської області 14 грудня 2017 року № 758, в графі «Родинні стосунки» вказано, що відповідач до складу зареєстрованих членів сім`ї позивача входить як «зять» (а.с. 10). Згідно заочного рішення Турійського районного суду Волинської області від 30 грудня 2015 року, шлюб між відповідачем [PERSON] та дочкою позивача [PERSON] розірвано (а.с. 11). Відповідно до актів обстеження місця проживання Маковичівської сільської ради Турійського району Волинської області від 14 грудня 2017 року № 757 та від 08 лютого 2018 року № 137, відповідач [PERSON] у будинку, власником якого є позивач, не проживає з моменту його реєстрації (а.с. 13, 14). Аналіз вищенаведених обставин справи дає підстави для висновку, що відповідач втратив інтерес до житла, оскільки понад сім років у ньому не проживає. Будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні будинком та проживанні в ньому, про поважність причин відсутності відповідача понад сім років, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду справи таких фактів встановлено не було. Крім того, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 15 постанови № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. За таких обставин справи, які підтверджуються належними і допустимими доказами, відповідно до зазначених норм матеріального права та виходячи із характеру спірних правовідносин, суд дійшов висновку про наявність передбачених законом фактичних і правових підстав для задоволення позову та визнання відповідача таким, що втратив право користування житлом будинком [ADDRESS] . Враховуючи, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору на підставі пункту дев`ятого частини першої статті 5 Закону України "Про судовий збір" як особа з інвалідністю ІІ групи, що підтверджується довідкою Сер. МСЕ-№ [NUMBER] , серії [NUMBER] , виданою 4 квітня 2006 року Ковельською міжрайміською МСЕК, то згідно зі статтею 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] слід стягнути в дохід держави 704 грн 80 коп судового збору. На підставі викладеного, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР, статей 16, 317, 319, 391, 405 ЦК України та

Outcome: approved