Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] , у якому просить визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] , загальною площею 66,2 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м. В обґрунтування заявлених вимог позивач вказує на те, що із 14 травня 2005 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі із [PERSON] , який рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 11.10.2021 року розірвано. Проте, сімейне життя у них не склалося. У 2016 році [PERSON] виїхала за кордон, з того часу вони не проживали разом, не вели спільного господарства, не були пов`язані спільним побутом. За час окремого проживання, у зв`язку із припиненням шлюбних відносин з [PERSON] , 30 червня 2017 року [PERSON] уклала із виробничним кооперативом «Стріла» договір №40 на будівництво об`єкта нерухомості - двокімнатної квартири [ADDRESS] . Протягом 2017-2019 років, на виконання умов договору, [PERSON] власними особистими коштами, які вона заробила працюючи закордоном, оплачено будівництво вказаної квартири та 02 січня 2020 року за позивачем зареєстровано право власності на спірну квартиру. Проте, на початку серпня 2021 року, [PERSON] вирішила відчужити квартиру, яка належить їй праві особистої приватної власності, однак їй вказали на відсутність згоди відповідача на укладення такого правочину, оскільки спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності. Вказані обставини порушують право позивача вільно розпоряджатися особистою приватною власністю. Відповідач відзиву на позов не подавав. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Семененко С.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали повністю та просять суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав та проти задоволення позову не заперечив, погодився, що спірне майно, право власності на яке просить визнати позивач належить їй особисто на підставі приватної власності. В силу вимог ч.3 ст.200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження, суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі із 14 травня 2005 року (Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області України), який рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 11.10.2021 року у справі №607/15119/21 розірвано. 30 червня 2017 року між [PERSON] (Сторона 1) та Виробничим кооперативом «Стріла» (Сторона 2) укладено договір №40, за умовами якого Сторона 2 зобов`язується від власного імені, за дорученням Сторони 1 та за її рахунок, вчинити дії із організації та проведення будівництва двохкімнатної квартири [ADDRESS] . Згідно довідки №54, виданої 23.12.2019 року Виробничим кооперативом «Стріла», [PERSON] повністю оплатила кошти за майнові права у будівництві двохкімнатної квартири [ADDRESS] згідно угоди №40 від 30 червня 2017 року. На підставі даної довідки, за [PERSON] , на праві власності зареєстрована двохкімнатна квартира [ADDRESS] , загальною площею 66,2 кв.м., житловою площею 29,7 кв.м. ( Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №195474741 від 02.01.2020 року). Згідно довідки №2797, виданої 16 вересня 2021 року виконавчим комітетом Великоберезовицької селищної ради Тернопільського району Тернопільської області, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . У даній квартирі відсутні зареєстровані особи. Як вбачається із копії паспорту громадянина України для виїзду закордон, [PERSON] перебувала закордоном, в наступні періоди: із 05.03.2016 р. по 08.03.2016 р.; із 08.07.2016 року по 03.10.2016 року; із 23.02.2017 року по 02.03.2017 року; із 01.06.2017 р. по 27.12.2018 року; із 08.08.2019 року по 04.11.2019 року; із 06.02.2020 року по 13.07.2020 року; із 28.08.2020 року по 27.07.2021 року. Відповідно до ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки,що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини та чоловіка є речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть тоді, коли вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є страхові суми, одержані нею, ним за обов`язковим особистим страхуванням, а також за добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою приватною власністю кожного з них. Суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Якщо у придбання майна вкладені крім спільних коштів і кошти, що належали одному з подружжя, то частка у цьому майні, відповідно до розміру внеску, є його особистою приватною власністю. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. 60, 69 СК України, ч.3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. З огляду на правовий висновок ВП Верховного Суду, викладений у постанові від 21.11.2018 року у справі № 372/504/17, підтверджено абсолютну презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. З урахуванням правового висновку Верховного Суду, викладеного у постанові від 22.01.2020 у справі № 711/2302/18, конструкція норми статті 22 КпШС України та статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). У разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. Суд оцінивши та дослідивши докази надані сторонами, враховуючи вищенаведені вимоги закону та встановленні обставини справи, зокрема те, що відповідач позов визнав повністю, суд приходить до переконання, що грошові кошти, сплачені [PERSON] за квартиру за договором №40 від 30 червня 2017 року, є її особистою приватною власністю, а тому квартира вважається набутою за час шлюбу, але за кошти, які належали позивачці особисто, а тому слід визнати особистою приватною власністю [PERSON] квартиру [ADDRESS] , у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин (ч. 6 ст. 57 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. З врахуванням того, що відповідачем до початку розгляду справи по суті визнано позов, суд в силу ч. 1 ст. 142 ЦПК України, приходить до висновку про стягнення судових витрат у вигляді 50 відсотків судового збору з відповідача на користь позивача у сумі 454 гривні 00 копійок та про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при зверненні із позовом в суд, що становить 454 гривні 00 копійок. На підставі наведеного,

Outcome: approved