Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом, який згодом уточнив, до [PERSON], [PERSON] селищної ради Тернопільського району Тернопільської області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства серії ЯГ №2017125 [PERSON] площею 0,15га. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 06 квітня 2006 року відповідачу [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства серії ЯГ №2017125. Земельна ділянка була передана у власність на підставі Рішення [PERSON] селищної ради № 86 від 10.04.1997 року. Відповідно до цього ж рішення йому також було передано у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,10га, по сусідству із [PERSON] При виготовлені технічної документації на земельну ділянку Державний кадастровий реєстратор 29.03.2013р. відмовив йому у внесенні відомостей про його земельну ділянку до Державного земельного кадастру, оскільки площа земельної ділянки відповідача [PERSON] співпадає із ділянкою позивача на 5,72%. Даною частиною земельної ділянки відповідачі не користуються, оскільки на суміжних ділянках встановлені межові знаки у вигляді стовпчика, відповідач [PERSON] фактично користується своєю ділянкою. Землевпорядна організація, яка виготовляла технічну документацію на земельну ділянку відповідача [PERSON] помилково взяла за основу з однієї сторони не той стовпчик, оскільки геодезичні зйомки проводилися в зимовий період і не було видно стежки між їх ділянками. Внаслідок видачі відповідачу [PERSON] державного акту на право власності на землю з невірним накресленням земельної ділянки та невірною площею, порушуються його законні права та інтереси, він позбавлений можливості реалізувати своє право на приватизацію земельної ділянки, яка є у його користуванні для ведення особистого селянського господарства площею 0,10га. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, проте попередньо подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилась, подала суду заяву про визнання нею позову та розгляд справи у її відсутності. Представник відповідача [PERSON] селищної ради Тернопільського району Тернопільської області в судове засідання не з»явився, подавши суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, зазначивши, що спір виник між фізичними особами та не впливає на права та обов»язки [PERSON] селищної ради. Відповідно до вимог ст. 169 ЦПК України суд вирішує справу на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Рішенням 12 сесії 22 скликання [PERSON] селищної ради №86 від 10.04.1997року передано у власність [PERSON] земельну ділянку в розмірі 0,10га для ведення особистого підсобного господарства. Також, рішенням сесії [PERSON] селищної ради №86 від 10.04.1997року передано у власність [PERSON] земельну ділянку в розмірі 0,15га для ведення особистого підсобного господарства. 06.04.2006р. на підставі даного рішення [PERSON] видано державний акт на право власності на земельну ділянку. Згідно ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами (ч. 1 ст. 126 ЗК України). Отже, з моменту державної реєстрації [PERSON] права власності на земельну ділянку в розмірі 0,15га для ведення особистого підсобного господарства вона набула права власника земельної ділянки, тобто права володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю. Між тим, судом встановлено, що рішенням про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру №РВ-6100010452013 від 29.03.2013року, [PERSON] відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру та рекомендовано усунути перетин з ділянкою 6125255200:02:002:0586, площа співпадає на 5,72%. Даною частиною земельної ділянки відповідач [PERSON] не користується, оскільки на суміжних ділянках встановлені межові знаки у вигляді стовпчика, відповідач [PERSON] фактично користується своєю ділянкою. Землевпорядна організація, яка виготовляла технічну документацію на земельну ділянку відповідача [PERSON] помилково взяла за основу з однієї сторони не той стовпчик, оскільки геодезичні зйомки проводилися в зимовий період і не було видно стежки між їх ділянками. Відтак, позивач в повній мірі не може реалізувати своє право власності на земельну ділянку, оскільки землевпорядною організацією допущено неточності при виготовленні технічної документації, таким чином позивач позбавлений права володіти, користуватись та розпоряджатися своєю власністю. Пунктом 2.9 Інструкції про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку та на право постійного користування земельною ділянкою, виправлення орфографічних та технічних помилок в державному акті не допускається. Частина перша статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов'язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб'єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини першої статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до вимог ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87- 90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України, статті 15 ЦПК України,статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов до висновку, що державний акт на право власності на земельну ділянку площею 0,15га для ведення особистого селянського господарства серії ЯГ №2017125, що знаходиться в с.В.Березовиця, Тернопільського району Тернопільської області, виданий [PERSON], порушує права позивача на приватизацію земельної ділянки та державну реєстрацію права власності, не відповідає вимогам закону, а тому суд вважає, що заявлений позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. В силу вимог статті 88 ЦПК України, слід стягнути із відповідача [PERSON] на користь позивача 243,60грн. судового збору. На підставі наведеного,

Outcome: approved