Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду і свої вимоги мотивує тим, що 08.09.2008 року ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11391806000, яким [PERSON] було надано кредит у сумі 40000 (сорок тисяч) доларів США для придбання автомобіля TOYOTA Land Cruiser Prado 4.0.2008 року. У забезпечення виконання зобов»язань [PERSON] між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки від 08.09.2008року №227764. 17.09.2010 року Ковпаківським районним судом м. Суми було ухвалено рішення у справі № 2-534/2010 за позовам ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення суми кредиторської заборгованості за договором споживчого кредиту №11391806000, яким вирішено стягнути в солідарному порядку з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» в особі центрального регіонального департаменту АТ «УкрСиббанк» заборгованість за кредитним договором у сумі 367027,77 грн; вирішено стягнути у дольовому порядку з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «УкрСиббанк» в особі центрального регіонального департаменту АТ «УкрСиббанк» сплачене при зверненні до суду з даним позовом: судовий збір у розмірі 1700 грн., тобто по 566,70 грн. з кожного, витрати за інформаційно-технічне забезпечення судового процесу у розмірі 30 грн., тобто по 10 грн. з кожного. 21.01.2011року на примусове виконання рішення Ковпаківського районного суду м. Суми від 17.09.2010 року по справі № 2-534/10 було видано відповідні виконавчі листи. 09.02.2011року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження. 20.04.2012 року між ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» був укладений договір Факторингу №05/12. Відповідно до умов даного договору відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором №11391806000 від 08.09.2008 року, що був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] який, не було надано Позивачу, [PERSON]. Позивач [PERSON], та його представник адвокат [PERSON], просять поновити строк для звернення до суду, витребувати у відповідачів копію договору факторингу №05/12 від 20.04.2012 року, визнати недійсним договір факторингу №05/12 від 20.04.2012 року в частині відступлення прав вимоги по зобов»язаннях що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту №11391806000 від 08.09.2008 року, стягнути з Публічного акціонерного товариства «Укрсиббанк», [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» на користь [PERSON] судові витрати пов»язані з розглядом справи, виходячи з наступного: по-перше, Позивач [PERSON] вважає, що відступлення права грошової вимоги на етапі виконання судового рішення є неможливим. Оскільки, ч. 1 ст. 512 ЦК України відступлення права вимоги визначено як одна з підстав заміни кредитора у зобов»язанні, яка полягає у переданні кредитором своїх прав іншій особі за правочином. При цьому, ст. 514 ЦК України встановлено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов»язанні в обсязі та на умовах, що були на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. На момент укладення договору факторингу № 05/12 (20.04.2012) Відповідачем 1 уже була заявлена в судовому порядку та задоволена вимога про стягнення з Позивача суми кредиторської заборгованості (17.09.2010) та відкрито виконавче провадження (09.02.2011 та 10.02.2011), відповідно вказана вимога не могла бути передана в порядку ст. 514 ЦК України. Адже, фактично Відповідач 1, укладаючи Договір факторингу, намагався відступити право грошової вимоги на етапі виконання судового рішення, що суперечить законодавству. Тоді як, норми законодавства встановлюють можливість заміни сторони у виконавчому провадженні виключно в разі правонаступництва, яке згідно ст. 512 ЦК України є однією з підстав заміни кредитора в зобов»язанні на рівні з відступленням права вимоги. Відповідач 2 не є правонаступником Відповідача 1. Крім того, Позивач [PERSON] зазначає, на момент відступлення права грошової вимоги, тобто на момент укладення договору факторингу, договірні відносини між Відповідачем 1 та Позивачем уже припинились, і банк звернувшись до суду реалізував своє право грошової вимоги за кредитним договором. Тому відступлення права грошової вимоги за тим же кредитним договором є незаконним та таким, що суперечить вимогам законодавства. По-друге, Позивач [PERSON] зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 203 ЦК України особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Згідно з вимогами ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов»язковим до прийняття за номінальною вартістю на території України, є грошова одиниця України гривня. Іноземна валюта може використовуватись в Україні у вигляді і в порядку, встановлених законом. Позивач вважає, що норми матеріального права передбачають наявність у фінансової установи дозволу чи ліцензії, на здійснення валютних операцій, які видаються Національним банком України. Відповідач 2 (фактор), який є небанківською фінансовою установою, за оскаржуваним договором факторингу отримує майнове право право вимоги заборгованості за зазначеним валютним кредитним договором, однак доводів, щодо наявності ліцензії на здійснення валютних операцій отримання заборгованості по кредиту нарахування відсотків в іноземній валюті не було наведено. Тобто, є обґрунтовані підстави вважати, що такої ліцензії не було надано, а отже, у Відповідача 2 на час укладення договору був відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності. З наведеного випливає, що оскаржуваний договір факторингу був укладений з порушенням вимог ч. 2 ст. 203 ЦК України, тобто стороною у якої відсутній необхідний обсяг цивільної дієздатності. По-третє, [PERSON] обґрунтовує позовні вимоги тим, що Договір факторингу № 05/12 від 20.04.2012 року в частині відступлення прав вимогипо зобов»язаннях що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту № 11391806000 від 08.09.2008року (валютна операція з переходом прав власності на валютні цінності борговий документ виражений в доларах США) є нікчемним, так як вчинений з порушенням правового режиму обмежених в обігу об»єктів цивільного права (ст. 228 ЦК України, ч. 18 Постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). По-четверте, на думку Позивача [PERSON] дії Відповідачів зумовлюють подвійне стягнення, оскільки, наразі державними виконавцями здійснюється стягнення заборгованості на підставі рішення Ковпаківського районного суду м. Суми у справі № 2-534/2010 від 17.09.2010 року за позовом ПАТ «УкрСиббанк» до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення суми кредиторської заборгованості за договором споживчого кредиту № 11391806000 на користь Відповідача 1, тоді як Відповідач 2 на підставі оскаржуваного договору факторингу, також вживає всіх заходів для стягнення з Позивача заборгованості за тим самим кредитним договором і на його користь. По-пяте, Позивач [PERSON] вказує, відповідно до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України №231 від 3 квітня 2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за № 0373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» до фінансової послуги факторингу віднесено: фінансування клієнтів суб»єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників суб»єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом скошування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. На момент укладення оскаржуваного договору факторингу пункт 1 Розпорядження № 231 від 3 квітня 2009 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» був чинним і підлягав застосуванню фінансовими установами під час здійснення факторингових операцій. У зв»язку з цим, укладання фінансовою установою (фактором) договору факторингу, яким передбачено набуття фактором права вимоги до боржника фізичної особи є порушенням зазначеного вище розпорядження. Таким чином, у фактора права на придбання права відступної вимоги до фізичної особи не суб»єкта господарювання не має. Кошти за Кредитним договором було надано позичальнику в доларах США, який є фізичною особою, з метою задоволення власних споживчих потреб, не пов»язаних зі здійсненням підприємницької діяльності. Таким чином, Відповідач 1 та Відповідач 2 не мали права на укладення оскаржуваного договору факторингу. Позивач [PERSON], його представник, адвокат [PERSON], позовні вимоги підтримали повністю, просять суд позов задоволити повністю, слухати справу у їх відсутність. Відповідач ПАТ «Укрсиббанк» про день та час розгляду справи повідомлений належним чином, представник до суду не з»явився. Відповідач [PERSON] з обмеженою відповідальністю «Кредекс Фінанс» про день та час розгляду справи повідомлений належним чином. Представник [PERSON] подав суду письмові заперечення на позовну заяву, проти позову заперечує. Обґрунтовуючи заперечення наступним, що Свідоцтво про реєстрацію фінансової установи ТОВ «Кредекс Фінанс», підтверджує статус фінансової установи та підтверджує, що суб»єктний склад Договору факторингу відповідає вимогам ст. 1079 ЦК України, а, отже ТОВ «Кредекс Фінанс» виступає фінансовою установою, видом діяльності якої є надання фінансових послуг. Норми матеріального права не передбачають наявності ліцензії для надання послуг факторингу, а ліцензія НБУ необхідна при укладенні кредитного договору та видачі кредиту в іноземній валюті, а не договору факторингу. Відповідач звертаючись до змісту Договору факторингу та аналізуючи предмет наведеного Договору факторингу, доходить до висновку, що він в повній мірі відповідає вимогам ст. ст. 513, 1077, 1078 ЦК України, а, отже, істотні умови Договору факторингу відповідають вимогам, встановленим законом для даного виду договорів. Крім того, Відповідач у наданих запереченнях зазначає, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов»язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов»язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. За таких обставин, наявність судового рішення від 17.09.2010 року, яке було ухвалено Ковпаківським районним судом м. Суми по справі № 2-534/10 та яке не виконане боржниками: [PERSON], [PERSON], [PERSON] згідно ст. ст. 599 601, 604 609 ЦК України не звільняє останніх від цивільної відповідальності за неналежне виконання договірних (кредитних відносин), а так само, надає право кредитору ТОВ «Кредекс Фінанс» на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України, оскільки зобов»язання залишається не виконаним належним чином, в той же час наявність судового рішення від 17.09.2010 року, яке було ухвалено Ковпаківським районним судом м. Суми по справі № 2-534/10 не впливає на обсяг прав та обов»язків сторін Договору факторингу №05/12 від 20.04.2012 року та не може впливати на факт дійсності наведеного Договору факторингу. Відповідач зазначає, що п. 1 пп. 2 Розпорядження №231 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року, не може виступати підставою недійсності Договору факторингу в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки, ст. 1078 ЦК України не встановлено обмежень щодо суб»єктного складу боржників. Разом з тим, Відповідач заявляє про необхідність застосування до спірних відносин судом позовної давності згідно ч. 3 ст. 267 ЦК України, з огляду на те, що Договір факторингу №05/12 було укладено 20.04.2012, Позивач звернувся до суду в 2017 році, тобто з перебігом п»ятирічного строку, в той час як загальний строк позовної давності складає три роки, а тому просить суд в позові відмовити. 3-ті особи: [PERSON], [PERSON] про день та час розгляду справи повідомлялися належним чином, до суду не з»явилися. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, так як розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи. Суд, дослідивши матеріали даної цивільної справи, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню виходячи з наступного: 08.09.2008 року між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11391806000, яким [PERSON] було надано кредит у сумі 4 000 (сорок тисяч) доларів США для придбання автомобіля TOYOTA Land Cruiser Prado 4.0.2008 року. У забезпечення виконання зобов»язань [PERSON] між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки від 08.09.2008 року № 227764. 20.04.2012 року ПАТ «УкрСиббанк» та ТОВ «Кредекс Фінанс» було укладений Договір факторингу № 05/12. Пункт 2 Договору факторингу № 05/12 від 20.04.2012 року визначає предмет договору. Так, пункт 2.1. викладений у такій редакції: «Відповідно до умов цього Договору Клієнт зобов»язується відступити Фактору Права вимоги за кредитами, а Фактор зобов»язується придбати права вимоги за кредитами, прийняти їх і сплатити Ціну продажу, передбачену цим Договором». Відповідно до умов даного договору відбулося відступлення права вимоги за Кредитним договором №11391806000 від 08.09.2008, що був укладений між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON], що підтверджується Реєстром заборгованості боржників в новій редакції, є додатком до Договору від 14.05.2012 про внесення змін до договору факторингу №05/12 від 20.04.2012. З матеріалів справи вбачається, що Позивачем [PERSON] заявлено клопотання про поновлення строку звернення до суду, проти задоволення якого заперечує Відповідач 2. Дослідивши матеріали справи суд приходить до висновку, що клопотання Позивача [PERSON] про поновлення строку звернення до суду є обґрунтованим та підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч. 1 ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. З матеріалів справи вбачається, що з метою отримання інформації щодо наявності чи відсутності кредитних відносин [PERSON] та ПАТ «Укрсиббанк», а також наявності заборгованості [PERSON], представником [PERSON], адвокатом [PERSON], було подано запит адвоката № 8525-А від 07.04.2017 року. 25.04.2017 року Зарічним районним судом м. Суми було винесено постанову по справі № 591/6546/16-а за адміністративним позовом [PERSON], якою позов було задоволено та визнано протиправною і скасовано постанову державного виконавця Ковпаківського відділу державної виконавчої служби м. Суми Головного управління юстиції в Сумській області про відкриття виконавчого провадження від 29.09.2016 року. 31.07.2017 року представником [PERSON], адвокатом [PERSON], було отримано відповідь на запит адвоката від АТ «Укрсиббанк». Однак, жодної інформації не було надано у зв»язку з тим, що запитувана інформація належить до банківської таємниці. Примірник Договору факторингу №05/12 Позивачем не було отримано. Про набуття Відповідачем 2 права вимоги за кредитним договором № 11391806000 та дії останнього щодо переуступки права вимоги ТОВ «Кей-Колект» стало відомо у ході розгляду Зарічним районним судом м. Суми справи № 591/6546/16-а та ознайомленні з матеріалами виконавчого провадження. Частинами другою та третьою статті 215 ЦК України визначено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (статті 215, 216 ЦК України). Пунктом 7 Аналізу окремих питань судової практики, що виникають при застосуванні судами рекомендаційних роз»яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», роз»яснено, що оскільки, ЦК України не містить визначення поняття «заінтересована особа», тобто залишає його оціночним. У зв»язку з цим виділяють декілька критеріїв визначення заінтересованості позивача в оспорюваному договорі: 1) права і законні інтереси заінтересованої особи безпосередньо порушені договором; 2) у результаті визнання договору недійсним майнові інтереси заінтересованої особи будуть відновлені; 3) заінтересована особа отримує що-небудь в результаті проведення реституції (права, майно). Позивач [PERSON]А є заінтересованою особою, оскільки, як вбачається з матеріалів справи, відкрито виконавче провадження в межах якого відбувається стягнення боргу за кредитним договором з Позивача, проте, Відповідач 2 ТОВ «Кредекс Фінанс», на підставі оскаржуваного договору, також вимагає виконання зобов»язань перед ним, як стягувачем, що стосується майнових прав Позивача, у результаті визнання його недійсним, його права буде поновлено. Тобто, права і законні інтереси заінтересованої особи, Позивача [PERSON], безпосередньо порушені договором. Дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд приходить до таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. При цьому ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків, що передбачено ч. 2 ст. 76 ЦПК України. Згідно з ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Згідно з ч. 1 ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частиною 1 ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів (ч. 1); жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв»язок доказів у їх сукупності (ч. 2); суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч. 3). Порядок подання письмових доказів передбачено ст. 95 ЦПК України. Так, письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1); письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього (ч. 2); копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством (ч. 4); учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення (ч. 5). Крім того, Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003, затверджена наказом Держспоживстандарту України №55 від 07.04.2003року передбачає, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії (п. 5.27). Відповідачем 2 на підтвердження заперечень було надано копії документів, які не є належно засвідченими. Не містять дати засвідчення, відомостей про особу, що посвідчує копію, посади, прізвища, ініціалів. У матеріалах справи відсутні Додатки до Договору Факторингу №05/12 від 20.04.2012року, зокрема Додаток № 3, 4, 8, котрі відповідно до п. 11.7 вказаного Договору становлять невід»ємну його частину. В матеріалах справи наявний документ, з назвою Додаток до Договору від 14.05.2012року про несення змін до договору факторингу № 05/12 від 20.04.2012року Реєстр заборгованості боржників в новій редакції не містить всіх необхідних реквізитів та відомостей, що мали б бути зазначені. Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов»язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов»язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Пунктом 2.1 Договору факторингу № 05/12 від 20.04.2012 року визначено, що відповідно до умов цього Договору, Клієнт зобов»язується відступити Фактору Права вимоги за кредитами, а фактор зобов»язується придбати Права вимоги за кредитами, прийняти їх і сплатити Ціну продажу, передбачену цим Договором. Пунктом 2.3 вказаного Договору вказано, за умови, що Фактор сплатив у повному обсязі Ціну продажу Клієнтові до або у Дату передачі, Передача набуває чинності у дату передачі з моменту підписання Акту приймання-передачі, після чого Фактор стає новим кредитором по відношенню до Боржників стосовно Заборгованості і отримує відповідні Права вимоги за кредитами. Відповідачем 2, ТОВ «Кредекс Фінанс», не було надано належних та достатніх доказів на підтвердження сплати Фактором Клієнтові у повному обсязі Ціни продажу. Вивчивши матеріали справи, всебічно, повно, об»єктивно, та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, суд приходить до висновку, що в матеріалах справи відсутні належні, допустимі та достатні докази на підтвердження відступлення прав вимоги по зобов»язаннях, що виникли на підставі договору про надання споживчого кредиту № 11391806000 від 08.09.2008 року. Стосовно порушення норм Розпорядження №231 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року у випадку укладення фінансовою установою (фактором) договору факторингу, яким передбачено набуття фактором права вимоги до боржника фізичної особи, що є доводом Позивача [PERSON]. Проти якого заперечує Відповідач 2 ТОВ «Кредек Фінанс», вважаючи, що п. 1 пп. 2 Розпорядження № 231 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.04.2009 року, не може виступати підставою недійсності Договору факторингу в розуміння ст. ст. 203, 215 ЦК України, оскільки, ст. 1078 ЦК України не встановлено обмежень щодо суб»єктного складу боржників. Суд приходить до наступних висновків: Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», до фінансових послуг належать операції з факторингу. Статтею 21 вказаного Закону встановлено, що державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється щодо ринків фінансових послуг Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг (Нацкомфінпослуг). Указом Президента України від 23.11.2011року №1069/2011 «Про ліквідацію Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України» ліквідована Державна комісія з регулювання ринків фінансових послуг України. Натомість, Указом Президента України від 23.11.2011року №1070/2011 було утворено Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг та затверджено Положення про неї. Пунктом 1 Положення «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг», Нацкомфінпослуг здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах, визначених законодавством, є державним колегіальним органом, підпорядкованим Президенту України, підзвітним [PERSON] України. Відповідно до п. 13 Положення «Про Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг», Нацкомфінпослуг у межах своїх повноважень на основі та на виконання Конституції та законів України, актів і доручень Президента України, актів Кабінету Міністрів України видає розпорядження, організовує і контролює їх виконання. Відповідно до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України № 231 від 3 квітня 2009 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 23 квітня 2009 року за №373/16389 «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» до фінансової послуги факторингу віднесено: фінансування клієнтів суб»єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників суб»єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. На момент укладення Договору факторингу №05/12 від 20.04.2012року пункт 1 Розпорядження №231 від 03.04.2009 року Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України «Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг» був чинним і підлягав застосуванню фінансовими установами під час здійснення факторингових операцій. Тобто, боржником у договорі факторингу міг бути суб»єкт господарювання - фізична або юридична особа, зареєстровані як суб»єкти господарювання. У зв»язку з цим, укладання фінансовою установою (фактором) договору факторингу, яким передбачено набуття фактором права вимоги до боржника фізичної особи є порушенням зазначеного вище розпорядження. Кошти за Кредитним договором було надано позичальнику [PERSON] в доларах США, який є фізичною особою, з метою задоволення власних споживчих потреб, не пов»язаних зі здійсненням підприємницької діяльності. Таким чином, суд погоджується з доводами Позивача [PERSON] та відхиляє заперечення Відповідача 2 «ТОВ «Кредкс Фінанс» в частині стосовно порушення Відповідачем 1 та Відповідачем 2 норм Розпорядження №231 Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 03.404.2009 року під час укладення Договору факторингу № 05/12 від 20.04.2012 року. Однак, суд не погоджується з доводами Позивача в частині, щодо необхідності застосування до спірних правовідносин ч. 2 ст. 1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, дата набрання чинності для України 01.07.2017 року. Так, в преамбулі Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг зазначено, що держави-учасниці цієї Конвенції домовились про положення Конвенції, усвідомлюючи той факт, що міжнародний факторинг відіграє значну роль у розвитку міжнародної торгівлі, і тому визнаючи важливість прийняття єдиних правил для створення правової бази, яка сприятиме міжнародному факторингу, підтримуючи справедливу рівновагу інтересів між різними сторонами, які беруть участь у факторингових операціях. Частина 1 ст. 2 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг визначає, що ця Конвенція застосовується щоразу, коли грошові вимоги, відступлені згідно з договором факторингу, випливають з договору купівлі-продажу товарів між постачальником та боржником, які здійснюють господарську діяльність на території різних держав і: такі держави і держава, де фактор здійснює господарську діяльність, є Договірними державами; або (b) як договір купівлі-продажу товарів, так і договір факторингу регулюються законодавством Договірної держави. Тобто, дія норм Конвенції УНІДРУА не поширюється на спірні відносини між Позивачем та Відповідачами. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам (ч.1); особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (ч.2); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі (ч. 3); правочин має вчинятися у формі, встановленій законом (ч. 4); правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч. 5). Статтею 215 ЦК України передбачено підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п»ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (ч.1); недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним (ч. 2); якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (ч. 3). Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи; до витрат, пов»язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов»язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов»язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов»язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно з Закону України «Про судовий збір» Позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору. Відповідно до с. 137 ЦПК України витрати, пов»язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов»язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Порядок розподілу судових витрат між сторонам передбачено ст. 141 ЦПК України. Згідно з положеннями якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов»язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved