Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

На розгляд суду пред'явлено вказану позовну заяву, в якій представник позивача [PERSON], діючи в інтересах довірителя [PERSON] просить: - визнати недійним попередній договір № 0175 купівлі-продажу транспортного засобу, укладений 28.07.2018 року між позивачем та товариством з обмеженою відповідальністю «Авто-Ритм»; - стягнути з відповідача грошові кошти в сумі 103500,00 гривень, сплачені позивачем в рахунок авансового платежу за договором. Позовні вимоги обґрунтовано наступним. 28 липня 2018 року між сторонами укладено попередній договір № 0175 купівлі-продажу транспортного засобу, за умовами якого відповідач ТОВ «Авто-Ритм» взяв на себе зобов'язання придбати у третіх осіб транспортний засіб марки «Lada Largus Cross», 2014 року випуску для подальшого відчуження позивачу [PERSON] На підтвердження дійсних намірів сторін на укладення основного договору позивачем було перераховано на поточний рахунок відповідача грошові кошти в розмірі 103500,00 гривень, - при цьому сума авансового платежу дорівнює вартість вказаного транспортного засобу. За детальнішим ознайомленням зі змістом попереднього договору [PERSON] акцентував увагу, що правочин не містить конкретної дати укладення основного договору (в п. 1.5 нечітко вказано «___» липня 2018 року). Більш того, одночасно іншим положенням укладення основного договору обумовлено придбанням відповідачем транспортного засобу у третіх осіб із визначенням іншої кінцевої дати - 31 грудня 2019 року. Позивач вважає, що попередній договір № 0175 від 28.07.2018 року має бути визнаний недійсним, оскільки відповідач надав інформацію, необхідну для свідомого вибору у двозначний спосіб. Також, в оскаржуваному договорі не передбачено відповідальності ТОВ «Авто-Ритм» як виконавця послуг у випадку порушення та невиконання прийнятих зобов'язань, що вказує на невідповідність договору згідно Закону України «Про захист прав споживачів». За позицією [PERSON], попередній договір укладено з використанням ТОВ «Авто-Ритм» нечесної підприємницької практики, та незаконними діями відповідача (введення в оману) позивачу спричинено матеріальні збитки. За таких обставин, позивач звернувся до суду за захистом порушених прав. Позивач [PERSON], представник позивача [PERSON] (діє на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру адвоката на ведення справи) у судове засідання не з'явилися, в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 211 ЦПК України, подано заяву про розгляд справи в їх відсутність, просять ухвалити рішення, яким задовольнити позовні вимоги, не заперечують проти ухвалення по справі заочного рішення. Відповідач Товариство з обмеженою відповідальністю «Авто-Ритм» явку представника в судовому засіданні не забезпечив, правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався, судом вжито максимальні заходи для повідомлення про розгляд справи з дотриманням ст. 130 ЦПК України. Суду повернуто поштові повідомлення № 8530204462230, № 8530204651289 з довідкою УДППЗ «Укрпошта» про неможливість вручення виклику «за закінченням терміну зберігання». Відповідно до п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. З огляду на вказане, в розумінні ст. 280 ЦПК України наявні умови для проведення заочного розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, належно з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено такі факти та відповідні правовідносини. 28 липня 2018 року між [PERSON] та ТОВ «Авто-Ритм» укладено попередній договір № 0175 купівлі-продажу транспортного засобу (а.с. 7-9). Згідно умов попереднього договору № 0175 від 28.07.2018 року: - сторони зобов'язуються у встановлений строк укласти Договір купівлі-продажу транспортного засобу (Основний договір) на умовах, встановлених у попередньому договорі. Транспортний засіб (майно), яке ТОВ «Авто-Ритм» зобов'язується придбати у третіх осіб для його відчуження [PERSON] за основним договором, та який являтиметься предметом основного договору, має наступні ідентифікаційні ознаки: марка Lada Largus, модель Cross, рік випуску 2014, інші характеристики Cashmere, 1.6 л., 5 мех., ГБО, люкс. комлектація; - п. 1.5: сторони зобов'язуються укласти основний договір «____» липня 2018 року, за умови повного виконання п. 2.1. цього попереднього договору. Якщо на зазначену дату майно не буде придбано ТОВ «Авто-Ритм» з метою його відчуження покупцеві, то сторони визначили, що Основний договір буде укладено на 5 (п'ятий) день після придбання ТОВ «Авто-Ритм» майна, про що останній зобов'язується повідомити покупця у письмовому вигляді із зазначенням конкретної календарної дати, часу і місця укладення основного договору. В такому випадку кінцевим терміном укладення основного договору сторони визначили "10" серпня 2021 року; - п. 2.1: на підтвердження дійсних намірів сторін на укладення Основного договору [PERSON] перераховує на поточний рахунок ТОВ «Авто-Ритм» грошові кошти в розмірі 103500,00 гривень; - п. 3.4: сторона, яка необґрунтовано ухиляється від укладення Основного договору, передбаченого попереднім договором, повинна відшкодувати другій стороні збитки, завдані простроченням (а.с. 7-9). Згідно договору доставки транспортного засобу згідно попереднього договору № 0175 - дата одержання [PERSON] автомобілю - 29.07.2018 року, місце доставки - м. Покровськ (а.с. 10). 28 липня 2018 року позивачем [PERSON] було перераховано суму в розмірі 103500,00 гривень на рахунок ТОВ «Авто-Ритм», що підтверджується квитанцією № 17060263 (а.с. 11). 1 серпня 2018 року [PERSON] адресовано ТОВ «Авто-Ритм» заяву з вимогою повернення відповідно до п. 3 ст. 9 Закону України «Про захист прав споживачів» перерахованих грошових коштів, оскільки відповідач не може виконати прийняті обов'язки за попереднім договором № 0175 від 28.07.2018 року (а.с. 12). Сторонами не досягнуто позасудового врегулювання спірних відносин. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач [PERSON], посилаючись на ст. ст. 203, 21115, 216 ЦК України, ст. ст. 18, 19, 22 Закону України «Про захист прав споживачів», - в судовому порядку позивається з заявою про визнання недійсним попереднього договору № 0175 купівлі-продажу, укладений 28.07.2018 року з ТОВ «Авто-Ритм. Судом надано оцінку поданих [PERSON] доказів і прийнято висновок про слушність аргументів, наведених в позовній заяві та про задоволення заявлених вимог з огляду на наступні норми права. Відповідно до ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Згідно вимог ч. 1 ст. 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір у майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Зобов'язання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію його укладення. Так, зі змісту спірного попереднього договору № 0175 від 28.07.2018 року вбачається, що отримання позивачем автомобілю можливе за умови внесення ним на рахунок відповідача грошових коштів та за умови виконання зобов'язання відповідачем щодо придбання майна у третіх осіб (Розділи І, ІІ). Суд звертає увагу, що в п. 1.5 чітко не визначена дата укладення основного договору, некоректно зазначено: «___» липня 2018 року (дата одержання транспортного засобу в договору доставки т/з згідно попереднього договору - 29.07.2018 року), та одночасно передбачена інша дата виконання ТОВ «Авто-Ритм» зобов'язань та термін укладення основного договору до 10.08.2021 року. З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] виконав умови договору № 0175 від 28.07.2018 року в частині сплати відповідачу ТОВ «Авто-Ритм» грошових коштів та розраховував на одержання транспортного засобу - 29.07.2018 року з послідуючим укладенням основного договору. Відповідач ТОВ «Авто-Ритм» не повідомив причини невиконання укладеного попереднього договору № 0175 від 28.07.2018 року. Згідно ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. В Постанові Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (п. 20) роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Пунктами 4 ч. 5 ст. 11, ч. ч. 1-2, п. 3 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати до договорів із споживачем умови, які є несправедливим, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу, а також встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Статтею 15 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживач має право на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про продукцію, що забезпечує можливість її свідомого і компетентного вибору. Інформація повинна бути надана споживачеві до придбання ним товару чи замовлення роботи (послуги). Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист споживачів» № 5 від 12.04.1996 року, умови договору, що обмежують права споживача порівняно з положеннями, передбаченими законодавством, визнаються недійсними. Суд, зіставляючи у сукупності зазначені дійсні обставини справи, виходячи з вищевказаних положень діючого законодавства, - приходить до переконання, що положення спірного попереднього договору купівлі-продажу № 0175 від 28.07.2018 року: - не містять інформацію, необхідну для свідомого вибору позивача, у двозначний спосіб зазначено строки укладення основного договору, предмет договору не визначений індивідуальними ознаками; -порушують принцип добросовісності, наслідком чого є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача, а саме позивача введено в оману, що транспортний засіб є в наявності, де автомобіль можна було б оглянути. Отже, положення спірного договору № 0175 від 28.07.2018 року не відповідають вимогам Закону України «Про захист прав споживачі», ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 230 ЦК України, тому договір підлягає визнанню недійсним. Також є обґрунтованими та підставними вимоги [PERSON] про стягнення з ТОВ «Авто-Ритм» суми коштів у розмірі 103500,00 гривень, сплачених згідно попереднього договору № 0175 від 28.07.2018 року. Так, згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно ст. 236 ЦК України, нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно п. п. 5, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. При цьому, реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Порушені майнові права [PERSON] підлягають захисту. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша - компенсується за рахунок держав. Так, позивач [PERSON] відповідно до ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору. Суд у відповідності до положень ст. 141 ЦПК України присуджує до стягнення з відповідача ТОВ «Авто-Ритм» в дохід держави суму судового збору у розмірі 1035,00 гривень (п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»). На підставі вищевикладеного, ст. ст. 203, 215, 216, 230 ЦК України, ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved