Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-11 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті посилаючись на те, що вона є громадянкою України, народилася 06 вересня 1971 року від шлюбу [PERSON] та [PERSON]. 13 червня 1992 року вона зареєструвала шлюб з [PERSON] у звязку з чим змінила прізвище з [PERSON] на Линник. Мати [PERSON]- [PERSON] проживала у [INFO]. У літку 2015 року [PERSON] поїхала до своєї знайомої у місто Севастополь де померла 04 вересня 2015 року. У звязку з тим, що у неї не було ніякої можливості перевезти померлу [PERSON] до м.Світлодарську, тому вона була змушена поховати свою мати у м.Севастополь, який на наступний час знаходиться на непідконтрольній України території. При цьому для того, щоб здійснити поховання матері, вона змушена була реєструвати смерть своєї матері у відділі записів актів цивільного стану у м.Севастополі та отримати там свідоцтво про смерть, без якого не можна було зробити поховання. Про те, що [PERSON] померла 04 вересня 2015 року у відділі РАЦСу Ленінського району м.Севастополя їй була видана довідка про смерть [PERSON] та свідоцтво про реєстрацію смерті [PERSON] у яких зазначено, що [PERSON] померла у м.Севастополі. В звязку з тим, що після смерті [PERSON] залишилося спадкоємне майно, то вона, бажаючи оформити спадщину відповідно до Українського законодавства, з отриманим у місті Севастополі свідоцтвом про смерть її матері звернулася до нотаріуса м.Попасна щоб подати заяву про прийняття спадщини, але нотаріус їй повідомив, що свідоцтво про смерть її матері [PERSON], яке їй було видане в м.Севастополь є не дійсним на території, яка підконтрольна України, для оформлення спадщини після смерті [PERSON], в обовязковому порядку необхідно зареєструвати факт її смерті за Українським законодавством на території, яка підконтрольна Україні. Для здійснення державної реєстрації смерті своєї матері вона 20 січня 2015 року звернулася до Відділу державної реєстрації актів цивільного стану Попаснянського районного управління юстиції у Луганській області, але їй було розяснено, що свідоцтво про смерть та довідка про смерть її матері, які були видані у м.Севастополі не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті. Також було вказано, що згідно Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» сухопутна територія Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, внутрішні води України цих територій визначається тимчасово окупованою територією. Відповідно до ч. 2 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Частиною 3 даної статті Закону передбачено, що будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Тобто їй було відмовлено у державній реєстрації смерті її матері [PERSON]. Відповідно до ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» - підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданий закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Отже, вказаний закон не містить спеціальної норми щодо порядку державної реєстрації факту смерті на тимчасово не підконтрольній Україні території, що унеможливлює державну реєстрацію смерті в позасудовому порядку. У звязку з вищевикладеним, виникла необхідність встановлення факту смерті [PERSON] у судовому порядку. Встановлення цього факту необхідно заявнику для отримання допомоги на поховання та оформлення права на спадщину після смерті [PERSON] Відповідно до ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб". Відповідно до ст.2 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» Україна вживає всіх можливих заходів, передбачених Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, щодо запобігання виникненню передумов вимушеного внутрішнього переміщення осіб, захисту та дотримання прав і свобод внутрішньо переміщених осіб, повернення таких осіб до їх покинутого місця проживання в Україні та їх реінтеграції. Статтею 9 цього ж Закону внутрішньо переміщена особа має право на проведення державної реєстрації актів цивільного стану, внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання за місцем перебування. Відповідно до ст.ст. 3.8.9 Конституції України, які визначають, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ст.ст. 26, 27, 31 Віденської конвенції про право міжнародних договорів, кожен чинний договір є обов'язковим для його учасників і повинен добросовісно виконуватись; учасник не може посилатись на положення свого внутрішнього права як на виправдання для невиконання ним договору; договір повинен тлумачитись добросовісно відповідно до звичайного значення, яке слід надавати термінам договору в їхньому контексті, а також у світлі об'єкта і цілей договору та з урахуванням будь-яких відповідних норм міжнародного права, які застосовуються у відносинах між учасниками. При цьому, в практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Просить задовольнити її заяву. Встановити факт смерті громадянки України [PERSON], яка народилася 06 серпня 1948 року у селі Терни Краснолиманського району Донецької області, яка була зареєстрована за адресою: Донецька область, [ADDRESS], визнавши датою її смерті 04 вересня 2015 року та місцем смерті- місто Севастополь. Заявниця [PERSON] у судовому засіданні, дала пояснення, аналогічні викладеним у заяві. Представник заявниці [PERSON] у судовому засіданні заяву підтримав, надав пояснення, аналогічні викладеним у заяві. Представник заінтересованої особи у судове засідання не зявився, надав заяву про розгляд справи без його присутності. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона добре знає [PERSON], вони разом працювали у школі. Також вона добре знає родину, її матір [PERSON], яка часто навідувала свою доньку. Їй відомо, що у літку 2015 року [PERSON] поїхала до своєї знайомої у м. Севастополь, де на початку вересня 2015 року померла та була там похована. Суд, вислухавши пояснення заявниці, представника заявниці, свідчення свідків, дослідивши письмові докази, вважає заяву такою, що підлягає задоволенню. Згідно ст. 256 ч. 1 п. 8 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час в разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п.13 постанови №5 Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року «Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. У судовому засіданні встановлено: Згідно копії паспорту, [PERSON], яка народилась 06 серпня 1948 року у селі Терни Краснолиманського району Донецької області, зареєстрована у [INFO].(а.с.5) Згідно копії свідоцтва про народження, [PERSON] народилася 06.09.1971 року, батьками є [PERSON] та [PERSON].(а.с.6) Згідно копії свідоцтва про укладення шлюбу, [PERSON] і [PERSON] уклали шлюб 13.06.1992 року. Після укладення шлюбу присвоєно прізвище дружині Линник.(а.с.7) [PERSON] є матірю заявниці [PERSON], постійне місце проживання якої зареєстроване у [INFO], що підтверджується копією паспорту (а.с.4) [PERSON] померла 04 вересня 2015 року у м. Севастополь. Встановлені судом вищезазначені факти відповідають відомостям, викладеним у лікарському свідоцтві про смерть №1286 від 08.09.2015, виданого відділом РАЦС Ленінського району м. Севастополя Управління РАЦС м. Севастополь. (а.с.9). З копії довідки про причину смерті № 1243, доданої до лікарського свідоцтва, вбачається, що причиною смерті [PERSON] є інфаркт мозку в лівій тімяно - потиличній області внаслідок стенозу церебральних артерій. (а.с.8). При цьому, суд зазначає, що дане лікарське свідоцтво не є документом, на підставі якого здійснюється державна реєстрація смерті особи, оскільки не відповідає вимогам Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, так як видане неправомочною установою. Заявниця позбавлена можливості зареєструвати смерть матері у передбаченому законодавством порядку. Встановлення даного факту заявниці необхідно для отримання допомоги на поховання та реалізації спадкових прав як спадкоємця за законом першої черги. Разом з тим, суд вважає можливим врахувати лікарське свідоцтво як доказ факту смерті [PERSON] у сукупності з іншими дослідженими судом доказами, враховуючи вимоги міжнародно-правових актів і принципів, адже відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки», згідно яких, якщо невизнання документів, виданих окупаційною владою, веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян, такі документи повинні визнаватися. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про підтвердження факту смерті [PERSON] 04 вересня 2015 року у м. Севастополь через інфаркт мозку в лівій тімяно - потиличній області внаслідок стенозу церебральних артерій. На підставі викладеного,

Outcome: approved