Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою , що втратила право на користування житлом. Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON]. Як дружина померлого, вона є спадкоємцем першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України і у встановлений строк прийняла спадщину, так як проживала з ним разом за однією адресою. Відповідно до довідки Юрівської сільської ради Козятинського району Вінницької області житловий будинок, що розташований в [ADDRESS] рахується за померлим чоловіком. В даному будинку зареєстрований її колишній зять - [PERSON], який з 24 квітня 2014 року за вказаною адресою не проживає. Добровільно знятись з реєстраційного обліку [PERSON] не бажає. Реєстрація відповідача в будинку перешкоджає їй у здійсненні її права повного користування та володіння житловим будинком. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 7 Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи, є рішення суду про позбавлення цієї особи права користування житловим приміщенням. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про її право користування житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до ст.274 ЦПК України справу розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач у строк, встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, до суду не подав відзив на позовну заяву, однак до суду надіслав заяву про визнання позову. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи вимоги ст. 247 ЦПК України та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17 липня 1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести без фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши письмові докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено, що [INFO] помер чоловік позивача - [PERSON]( а.с. 3). Як дружина померлого, вона є спадкоємцем першої черги відповідно до ст. 1261 ЦК України і у встановлений строк прийняла спадщину, так як проживала з ним разом за однією адресою. Згідно ч.3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч.5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Виходячи з наведеного позивачу належить спірний будинок з часу відкриття спадщини , тобто з 18.02.2016. Відповідно до довідки Юрівської сільської ради Козятинського району Вінницької області житловий № 305 від 17.11.2017 будинок, що розташований в [ADDRESS] рахується за померлим [PERSON]( а.с. 5). В даному будинку зареєстрований колишній зять позивача - [PERSON], який з 24 квітня 2014 року за вказаною адресою не проживає. Факт непроживання відповідача по справі за спірною адресою понад шести місяців без поважних причин підтверджується довідкою Юрівської сільської ради Козятинського району Вінницької області № 304 від 17.11.2017, згідно якої [PERSON] , [INFO] , зареєстрований в [ADDRESS] , але з 24 .04.2014 за вказаною адресою не проживає ( а.с. 6). Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За правилами положень ст.ст. 317, 319 Цивільного Кодексу України(далі ЦК України), власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном у тому числі і житлом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ст. 391 цього ж Кодексу, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 386 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають права власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ст. 71 ЖК України, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. Статтею 72 ЖК України передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, провадиться в судовому порядку. Таким чином, враховуючи вищенаведені норми права, обставини справи, суд вважає, що оскільки відповідач з 24 .04.2014 не користується даним житловим приміщенням, не проживає в ньому, доказів того, що позивач або інші особи, чинили йому перешкоди у користуванні спірним житлом не надано, також не надано будь-яких доказів про те, що між ними встановлені домовленості щодо користування даним житлом, а тому позовні вимоги про визнання відповідача такими, що втратив право на користування житлом за адресою: [ADDRESS] Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні, зняття з реєстрації проживання здійснюється протягом 7 днів на підставі заяви особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. На підставі викладеного,

Outcome: approved