Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, укладений 10.06.2003 року, який зареєстрований в Стебницькій міській раді Львівської області, актовий запис № 46. В підтвердження своїх позовних вимог покликається на те, що сімейне життя у них не склалося через несумісність характерів та різні погляди на сімейне життя. Під час спільного проживання у шлюбі у них народилося двоє дітей: син [PERSON], [INFO] та дочка [PERSON], [INFO] Протягом останніх років їхнє сімейне життя стало погіршуватися, що в кінцевому результаті призвело до повного припинення шлюбних відносин. Вони не підтримують подружніх відносин, не ведуть спільного господарства, проживають окремо, їхній шлюб існує лише формально. Примирення між ними неможливе. Позивач [PERSON] подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, примирення не бажає. Відповідач [PERSON] подав заяву, в якій просить проводити розгляд справи за його відсутності. Позов визнає, не заперечує проти розірвання шлюбу. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані суду докази, оцінивши їх в сукупності, суд приходить до наступного висновку. Згідно з вимогами\~статті 264 ЦПК\~під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Згідно з ч. 3\~ст. 12 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Згідно\~ст. 24 СК України\~шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки, позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Згідно ч. 1\~ст. 112 СК України, суд зясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність неповнолітніх дітей та інші обставини життя подружжя. Відповідно до обставин, викладених у позовній заяві, причиною розірвання шлюбу є відсутність бажання позивача будувати у подальшому сімейні відносини, внаслідок чого між сторонами відсутнє почуття взаємної любові, поваги та дружби, що призвело до припинення подружніх відносин протягом тривалого часу. Згідно свідоцтва про укладення шлюбу серії 1-СГ № 142141, 10 червня 2003 року позивач [PERSON] (дівоче) [PERSON] уклала шлюб з [PERSON], після державної реєстрації шлюбу обрала прізвище «Кость», який зареєстрований Стебницькою міською радою Львівської області, актовий запис № 46. Згідно ч. 2\~ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Крім того, згідно ст. 113\~СК України\~особа, яка змінила своє прізвище у звязку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з ч. 2ст. 114\~СК України\~у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Суд вважає, що сім'я «Кость» остаточно розпалась і зберегти її неможливо. Сторони втратили почуття любові та поваги один до одного, не підтримують шлюбних відносин, протягом тривалого часу проживають окремо, подальше збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, а тому позов є підставним та підлягає до задоволення. Висновок суду в даному випадку відповідає вимогам ст.112 СК України та п.10 роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", згідно яких суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з'ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Згідно ч.1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50% судового збору,сплаченого при поданні позову. А тому слід повернути [PERSON] з державного бюджету 50 % судового збору, що становить 384,20 грн., за сплачений судовий збір при подачі позовної заяви до суду. Враховуючи наведене та

Outcome: approved