Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з вищезазначеним позовом, вказавши, що працювала на АТ «НДПІ «Механобрчормет» з 04.03.1986 р. по 03.10.2016 р., та звільнилась з посади провідного інженера будівельного відділу на підставі ст. 38 КЗпПУ за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію. Протягом 2015-2016 р.р. вона отримувала заробітну плату нерегулярно та не в повному обсязі. Станом на 03.10.2016 року ( по день звільнення) узгоджена відповідачем заборгованість по заробітній платі становила 15338,03 грн., що підтверджується розрахунковим листком за жовтень 2016 рік, та виконавчими документами відповідача на всю суму боргу. 13.12.2016 року позивач звернулася до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу з заявою про винесення судового наказу про стягнення заборгованості за нараховану , але не виплачену заробітну плату в сумі 15338,03 грн. Заяву було задоволено. 15.01.2018 року Довгинцівським ВДВС було відкрито виконавче провадження № 55524707 про стягнення боргу в сумі 15338, 03 грн. 10.07.2018 року виконавче провадження передано на виконання до примусового відділу. Станом на 22.09.2018 рік виконавче провадження є відкритим, стягнення на її користь не відбувалось. З дати звільнення 03.10.2016 року включно відповідач остаточного розрахунку з нею не здійснив. З дати звільнення до дати подачі позовної заяви коштів від відповідача та стягнених сум від органів ДВС вона не отримувала. Тому позивач звернулася до суду та просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.10.2016 року по 25.09.2018 року в сумі 122072 ( сто двадцять дві тисячі сімдесят дві ) гривень 34 копійок, інфляційну складову в сумі 4967 (чотири тисячі дев'ятсот шістдесят сім) гривень 22 копійок та судовий збір. Ухвалою суду від 27 вересня 2018 р. прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 274 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилась, подала до суду заяву із проханням слухати справу без неї, позов підтримала та просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача АТ «Науково-дослідний та проектний інститут по збагаченню та агломерації руд чорних металів «Механобрчормет» про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином, не повідомили причини неявки, надали суду відзив з якого вбачається, що відповідач позов не визнає, просить відмовити в його задоволенні так як в провадженні суду є кримінальне провадження № 12016040720000155 відносно [PERSON] за ст. 175 ч. 1 КК України в даному кримінальному провадженні позивач визнана потерпілою. Отже підприємство не несе відповідальності за несумлінне виконання керівником своїх посадових обов'язків. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши подані документи і матеріали, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Як встановлено судом, [PERSON] працювала на АТ «НДПІ «Механобрчормет» з 04.03.1986 р. по 03.10.2016 р., та звільнилась з посади провідного інженера будівельного відділу на підставі ст. 38 КЗпПУ за власним бажанням в зв'язку з виходом на пенсію за 3 ст. 38 КЗпПУ (а.с. 34-35 - копія трудової книжки). Положеннями статті 21 КЗпП України встановлено, що трудовий договір - це угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов'язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов'язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, зокрема при укладенні трудового договору з фізичною особою. Згідно частини 3 статті 38 КЗпП України, працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. 13.12.2016 року позивач звернулася до Довгинцівського районного суду м. Кривого Рогу з заявою про винесення судового наказу про стягнення заборгованості за нараховану , але не виплачену заробітну плату в сумі 15338,03 грн. Заяву було задоволено. 15.01.2018 року Довгинцівським ВДВС було відкрито виконавче провадження № 55524707 про стягнення боргу в сумі 15338, 03 грн. 10.07.2018 року виконавче провадження передано на виконання до примусового відділу. (а.с. 11, 12, 13, 14, 15, 16-17). Станом на 22.09.2018 рік виконавче провадження є відкритим, стягнення на її користь не відбувалось. З дати звільнення 03.10.2016 року включно відповідач остаточного розрахунку з нею не здійснив. З дати звільнення до дати подачі позовної заяви коштів від відповідача та стягнених сум від органів ДВС вона не отримувала. Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про плату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим Постановою Кабінету міністрів України від 08 лютого 1995 № 100(далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу третього пункту 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана виплата, тобто дню звільнення працівника з роботи. Так, абзацом третім пункту 2 розділу ІІ Порядку обчислення середньої заробітної плати встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана ця виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати). Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 25 липня 2018 року у справі № 365/470/17, яка відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України враховується судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Так, згідно пунктом 8 розділу IV Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Оскільки звільнення [PERSON] відбулося 03 жовтня 2016 року. Для розрахунку середньоденної заробітної плати взято виплати за останні два календарні місяці фактичної роботи, що передують місяцю звільнення, - лисень (в серпні позивач була у відпустці) та вересень 2016 року на підставі розрахункових листків відповідача. У липні 2016 року відпрацьовано 8 днів, нараховано 2022,86 грн. У вересні 2016 року відпрацьовано 8 днів, нараховано 1930,91 грн. Середньоденний заробіток для розрахунку компенсації становить 247,11 грн.: (2022,86 + 1930,91) грн../(8+8)дні = 3953,77/16= 247,11 грн. Тривалість затримки розрахунку при звільненні становить 494 робочих днів, зокрема - 19 днів жовтня 2016 року, 22 дня листопада та 22 дня грудня 2016 року, 20 днів січня , 20 днів лютого , 22 дні березня, 19 днів квітня, 20 днів травня, 20 днів червня, 21 день липня, 22 дні серпня, 21 день вересня, 21 день жовтня , 22 дні листопада, 21 день грудня 2017 року, 21 день січня , 20 днів лютого, 21 день березня, 20 днів квітня, 19 днів травня, 20 днів червня, 22 дні липня, 22 дні серпня та 17 днів вересня 2018 року. Сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період 04.10.2016 року - 25.09.2018 рік становить 122072, 34 грн. . 494 дня *247,11 грн. = 122072,34 грн. ( а.с. 8, 9 ). Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до статті 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Статтею 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Статтею 2 даного Закону встановлено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадяться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: ... заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Відповідно до пункту третього постанови Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року № 159 "Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати" компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру: … заробітна плата (грошове забезпечення). У Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу викладено наступний правовий висновок: в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини рішення). Так, згідно наданого позивачем розрахунку, з яким погоджується суд, сума інфляційної складової за період січень 2015 року по липень 2018 рік становить 4967,22 грн. Оскільки однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності, суд вважає, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні. Крім того, на виконання вимог ч. 2 ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення заробітної плати за один місяць. Оскільки позивач на підставі ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі ст. 141 ЦПК України, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави. На підставі викладеного та

Outcome: approved