Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк», треті особи: Новокодацький Відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 08.05.2018 року постановою державного виконавця Новокодацького відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області відкрите виконавче провадження № 56351342 з примусового виконання виконавчого напису від 18.12.2017 року, який вчинено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем. Вказаним виконавчим документом запропоновано стягнути заборгованість з позивача на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» (далі - Відповідач) по справі заборгованість за Кредитним договором № DN/325 від 31.10.2005 року за період з 31.10.2005 року по 03.08.2017 року у розмірі 115 829 доларів США 68 центів, що за курсом НБУ станом на 03.08.2017 року становить 2 999 988 грн. 71 коп. та витрати на вчинення виконавчого напису 1 800 грн. 00 коп. Позивач вважає, що оспорюваний виконавчий напис нотаріуса здійснений з порушенням чинного законодавства України, а тому є достатні правові підстави для звернення до суду. У зв'язку з чим, позивач просить суд визнати виконавчий напис приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича від 18.12.2017 року, реєстровий № 24216, яким запропоновано стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість, що виникла по кредитному договору № DN/325 від 31.10.2005 року у розмірі 115 829 доларів США 68 центів, що за курсом НБУ станом на 03.08.2017 року становить 2 999 988 грн. 71 коп. та витрат на вчинення виконавчого напису у розмірі 1 800 грн. 00 коп., таким, що не підлягає виконанню, а також, стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по справі. Представник відповідача у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав. Представник третьої особи Новокодацького Відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк подав пояснення на позовну заяву (а.с.26-29). Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача подав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. У такій заяві представник позивача зазначає про повне підтримання своїх позовних вимог, просить здійснити розгляд справи за його відсутності, позов задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує (а.с.64). Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки в судове засідання не повідомили, ніяких письмових заяв чи клопотань до суду не надходило. Третя особа: Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Швець Руслан Олегович, у судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с.49). Представник третьої особи: Новокодацького Відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, також у судове засідання не з'явився, надали до суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність (а.с.26-27). ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 01.08.2018 року заяву представника позивача про вжиття заходів забезпечення позову було задоволено. Вирішено зупинити стягнення на підставі виконавчого напису Приватного нотаріусу Київського міського нотаріального округу Швець Руслана Олеговича від 18.12.2017 року, реєстровий номер 24216, яким запропоновано стягнути з [PERSON], [INFO], РНОКПП: [NUMBER] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість, що виникла по кредитному договору № DN /325 від 31.10.2005 року у розмірі 115 829 , 68 доларів США, що за курсом НБУ на 03.08.2017 року становить 2 999 988 грн. 71 коп. та витрат на вчинення виконавчого напису в розмірі 1 800 грн. 00 коп. (виконавче провадження № 56351342) (а.с. 22-23) . У відповідності до ч.4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, який належним чином був повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнанні неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та враховуючи, що належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання відповідач в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив та не подав відзив, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, то суд у відповідності до норм ст. 280 ЦПК України ухвалив здійснювати заочний розгляд справи. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з'явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює заочне рішення про часткове задоволення позову з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 31.10.2005 року між ПриватБанком, в особі директора Індустріального відділення Гужвій Тетяною Вікторівною, що діє на підставі доручення № 953-Б від 05.04.2005 року, посвідченого Козіною А.В. приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу та [PERSON] був укладений Кредитний договір № DN/325 від 31.10.2005 року, відповідно до якого позивач надав відповідачу кредит в розмірі 52 056 доларів США 00 центів у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом відповідно до Графіку погашення кредиту та відсотків, які оформляються у вигляді Додатків до цього договору і його невід'ємною частиною, комісією та винагороди, штрафу, терміном до 31 жовтня 2008 року (а.с.9-10). Судом також встановлено, що 18 грудня 2017 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Швець Русланом Олеговичем, було вчинено виконавчий напис, відповідно до якого було запропоновано стягнути з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства Комерційний Банк «Приватбанк» заборгованість, що виникла по Кредитному договору № DN/325 від 31.10.2005 року у розмірі 115 829 доларів США 68 центів, що за курсом НБУ станом на 03.08.2017 року становить 2 999 988 грн. 71 коп. та витрат на вчинення виконавчого напису у розмірі 1 800 грн. 00 коп.(а.с.8). Матеріалами справи підтверджено, що 08 травня 2018 року державним виконавцем Новокодацького Відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області Барзіон Оленою Іванівною з метою виконання зазначеного виконавчого документа (виконавчого напису) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження (а.с. 7). V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. За загальними правилами статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або іншим способом, що встановлений договором або законом. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена глава 14 Закону України «Про нотаріат» та глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року №296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за №282/20595. Відповідно до положень статті 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно з положеннями статті 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено іншій строк давності. Виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1,3 Глави 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України). На підставі викладеного слідує, що вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов'язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло у стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов'язання боржником. Отже, відповідно право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов'язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 закону України «Про нотаріат»). З тексту виконавчого напису вбачається, що нотаріус керувався ст.ст. 87-91 Закону України «Про нотаріат» та пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженого Постановою КМУ від 29.06.1999 року за № 1172. Пункт 2 вказаного Переліку було доповнено Постановою КМУ від 26.11.2014 року № 662 «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів». Таким чином, вчинення нотаріусом спірного виконавчого напису відбулося за фактом подання стягувачем документів, які згідно з відповідним Переліком і мали слугувати підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Разом із цим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14, яка ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року залишена без змін та яка набрала законної сили, визнано незаконною та нечинною Постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, в тому числі п. 2. Змін, що вносяться до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів: «Доповнити перелік після розділу «Стягнення заборгованості за нотаріально посвідченими договорами» новим розділом такого змісту: «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин. 2. Кредитні договори, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобов'язаннями. Для одержання виконавчого напису додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашення заборгованості», та зобов'язано Кабінет Міністрів України опублікувати резолютивну частину постанови суду про визнання незаконною та нечинною Постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, у виданні, в якому її було офіційно оприлюднено, після набрання постановою законної сили. Постанова набрала законної сили з моменту її проголошення. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22.02.2017 року у справі №826/20084/14 визнано нечинною Постанову Кабінету Міністрів України №662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» в частині, з моменту її прийняття. Згідно положення п. 10.2 постанови Пленуму ВАС України від 20.05.2013 р. №7 «Про судове рішення в адміністративній справі», згідно якого визнання акта суб'єкта владних повноважень нечинним означає втрату чинності таким актом з моменту набрання чинності відповідним судовим рішенням або з іншого визначеного судом моменту після прийняття такого акту. Підставою для скасування вказаного нормативного акту слугувало те, що саме по собі включення тих чи інших документів, які встановлюють заборгованість, до Переліку, не засвідчує безспірності заборгованості чи іншої відповідальності боржника перед стягувачем, а їх безспірний характер повинен бути затверджений відповідними документами відповідно до умов вчинення виконавчих написів, закріплених у статті 88 Закону України «Про нотаріат». Встановлення оскаржуваною постановою виключного переліку документів, необхідних для отримання виконавчого напису, звужує передбачені статтею 88 Закону України «Про нотаріат» умови вчинення виконавчих написів і не відповідає положенням статті 87 цього Закону. З огляду на наведене, вбачається, що нотаріус в день вчинення спірного виконавчого напису 18 грудня 2017 року керувався пунктом Переліку, який був незаконним та нечинним, та на підставі нечинного нормативного акту дійшов помилкового висновку про існування безспірності заборгованості позивача перед банком на підставі лише документів передбачених пунктом 2 Переліку. При вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, суд не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів (правова позиція Верховного суду України в справі за №6-887 цс17). В обґрунтування позову, позивач, крім іншого, посилався на те, що вимоги ПАТ КБ «Приватбанк», зазначені в заяві про вчинення виконавчого напису, неправомірні. Зокрема, позивач не погоджувався з нарахованою пенею та штрафами зазначеними у виконавчому написі нотаріуса за 4294 дні, посилаючись на встановлені законодавством строки позовної давності. Зважаючи на наведене, та враховуючи ту обставину що на момент вчинення спірного виконавчого напису нотаріус керувався нечинним нормативним актом, і під час розгляду справи встановлена обставина наявності спору щодо розміру заборгованості за вказаним кредитним договором № DN/325 від 31.10.2005 року, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Суд окремо зауважує, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про розгляд даної цивільної справи по суті, в судове засідання не з'явився, заперечень на позов та доказів на їх обґрунтування суду не надав, що дає суду право при заочному розгляді справи обмежитись доказами, наданими позивачем, що повністю відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Щодо стягнення витрат, пов'язаних із наданням професійної правничої допомоги, суд виходив з наступного. Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов'язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов'язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов'язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до п. 4 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" (далі- Закону) договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. З матеріалів справи вбачається, що 27.06.2018 року між позивачем та Адвокатським об'єднанням «Радник» в особі Чіп Ярослава Миколайовича укладено Договір № 27/06/18-1 про надання правової допомоги. Клієнт доручає адвокату надання правової допомоги у вигляді консультацій з правових питань, представництва та захисту прав та законних інтересів клієнта у районних судах міста Дніпропетровська, органах державної виконавчої служби. Разом із цим, суду не надано доказів, які б підтверджували обґрунтовану кількість витрачених годин на надання такої правничої допомоги. Таким чином, враховуючи викладене, відповідно до ст. 141 ЦПК України, беручи до уваги співмірність розміру витрат на виконання професійної правничої допомоги з ціною позову та задоволення позовних вимог, виходячи із засад розумності, з відповідача на користь позивача слід стягнути 2 000 (дві тисячі) грн. 00 коп. понесених судових витрат, пов'язаних з наданням правничої допомоги при розгляді справи в суді. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору у розмірі 704 грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved