Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом та просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним, [PERSON], [INFO], право власності на 24/100 частки нежитлового приміщення (магазину), що знаходиться за адресою: смт Недригайлів, вул. Сумська, буд. 12, Недригайлівського району Сумської області, що належить боржнику [PERSON] на праві приватної власності, в рахунок боргу за договором позики від 28 грудня 2016 року укладеного між ним та [PERSON] Вимоги обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем укладено 28 грудня 2016 року договір позики на суму 100 000 грн., які відповідач [PERSON] за умовами договору повинна повернути до 28.06.2017. Відповідач умови договору не виконала, позичену суму грошей не повернула. 21 серпня 2017 року позивач письмово звертався до відповідача [PERSON] з метою досудового врегулювання спору, але відповідач на звернення не відреагувала, кошти не повернула. Також у даному зверненні позивач повідомив відповідача, що у випадку неповернення коштів вимушений буде звертатися до суду з вимогою про визнання за ним права власності на 24/100 частки нежитлового приміщення (магазину), відповідно до п. 6 умов договору позики. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, але подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с. 57). Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася, але подала до суду заяву, у якій просить розгляд справи проводити без її участі, позовні вимоги позивача [PERSON] визнає у повному обсязі (а.с. 30). Справу розглянуто у відповідності до вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України за відсутності осіб, які беруть участь у справі, без фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу. У зв'язку із визнанням відповідачем обставин, які наведені позивачем у позовній заяві на підтвердження своїх вимог, суд вважає, що ці обставини не підлягають доказуванню і оцінює їх як достовірні докази. Згідно з ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Пунктом 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" від 12 червня 2009 року № 2 роз`яснено, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Суд, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності, пересвідчившись, що визнання відповідачем позову не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони 28 грудня 2016 року уклади договір позики (а.с. 5), відповідно до умов якого позикодавець [PERSON] передає у власність позичальникові [PERSON] гроші в сумі 100 000 (сто тисяч) гривень, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошей до 28 червня 2017 року, повернення боргу повинно бути здійснено у смт. Недригайлів за адресою позикодавця, у грошовій формі, у гривнях, не пізніше терміну, що встановлений п. 1 цього договору, позика може бути повернута достроково, проценти за позикою по цьому договору не нараховуються. Так, відповідно до п. 6 умов договору позики, укладеного між сторонами, позивач (позикодавець) та відповідач (позичальник) погодили, що за прострочення повернення позики позикодавець має право звернутися до суду з вимогою про відчуження та визнання за ним права власності на 24/100 частки нежилого приміщення (магазину), яке знаходиться за адресою: Сумська область, Недригайлівський район, смт. Недригайлів, вул. Сумська (Леніна), буд. 12, та належить позичальнику на підставі договору дарування від 25 грудня 2008 року. 21 серпня 2017 року позивач [PERSON] звертався з письмовою вимогою до відповідача [PERSON] щодо повернення грошових коштів згідно договору позики від 28 грудня 2016 року, та попередив відповідача, що у випадку неповернення грошових коштів буде вимушений звертатися до суду з вимогою про визнання за ним права власності на 24/100 частки нежитлового приміщення (магазину) за адресою: вул. Сумська, 12, смт Недригайлів, відповідно до п. 6 умов договору позики від 28 грудня 2016 року. Відповідно до копії технічно паспорта на громадську будівлю (магазин) по вул. Сумська, 12, смт Недригайлів, виготовленого на замовлення [PERSON] 29 вересня 2017 року, за даною адресою знаходиться громадська будівля (магазин) А-1, площею 287,8 кв. м, прибудова а, площею 7,3 кв. метрів, прибудова а, площею 11,7 кв. метрів (а.с. 7-19). З довідки характеристики обєкта нерухомого майна (а.с. 20), встановлено, що за адресою: смт Недригайлів, вул. Сумська, буд. 12, згідно з даними технічної інвентаризації проведеної 29 вересня 2017 року, розташована громадська будівля (магазин) площею 376,4 кв.м. інвентаризаційною вартістю 421460 грн. Вартість 24/100 частки становить 101150 грн. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути зокрема визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, тобто із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки, зокрема, з договорів та інших правочинів. У відповідності до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання; на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % від простроченої суми. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до вимог ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Статтею 599 ЦК України передбачено, що зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з вимогами ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідач [PERSON] умови договору позики, укладеного з позивачем, не виконала, позичені гроші в обумовлений термін не повернула, зобовязання належним чином не виконала. Згідно з ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, враховуючи, що матеріалами справи встановлено та повністю підтверджено факт укладення договору позики між сторонами, умови якого щодо повернення суми позики відповідач не виконала, та не заперечує проти визнання за позивачем права власності на 24/100 частки нежилого приміщення (магазину) в рахунок погашення її заборгованості за договором позики, що є однією з умов договору позики, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання за позивачем права на частку нежитлового приміщення (магазину). Вимога про стягнення судових витрат позивачем не заявлена. На підставі викладеного,

Outcome: approved