Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-12 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Державного підприємства «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація» про стягнення заборгованості з заробітної плати. В обґрунтування вимог зазначив, що з 01 листопада 2014 року по 04.06.2015 року він перебував у трудових відносинах з ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», працюючи в його Відокремленому підрозділі «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт». 04.06.2015 року він був звільнений з роботи на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням, але остаточного розрахунку при звільненні в порушення вимог ст.116 КЗпП України з ним здійснено не було, про розмір нарахованих сум, належних йому при звільненні, відповідач його не повідомив і до теперішнього часу повного розрахунку з ним не здійснив. Зазначаючи на порушення відповідачем його трудових прав, позивач просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість з заробітної плати, яка утворилася на час його звільнення з роботи. Судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Дослідивши і оцінивши докази у справі, позицію відповідача, викладену у відзиві на позов, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, виходячи з такого. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період з 01 листопада 2014 року по 04 червня 2015 року перебував в трудових відносинах з ДП «Об'єднана компанія «Укрвуглереструктуризація», працюючи в Відокремленому підрозділі «Донецька виконавча дирекція з ліквідації шахт», що підтверджується довідкою про доходи позивача та копією його трудової книжки. Відповідно до наказу Міністерства енергетики та вугільної промисловості України №358 від 15.05.2014 року підприємство засноване на державній формі власності та належить до його сфери управління. Згідно наказу №135-к від 04 червня 2015 року позивач був звільнений з роботи на підставі ч.1 ст.38 КЗпП України за власним бажанням, що підтверджується записами його трудової книжки (а.с.7-10). Як встановлено судом та підтверджується письмовим відзивом відповідача, повного розрахунку з позивачем не здійснено. Заборгованість з заробітної плати з 01.11.2014 року по 04.06.2015 року, згідно довідки відповідача, становить 26298,35 грн. Відповідно до статті 3 Кодексу законів про працю України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються нормами трудового законодавства. За змістом вимог Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата працівника - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов'язки). Право позивача на своєчасне отримання розрахунку при звільненні передбачене ст. 115, 116 КЗпП України та ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Відповідно до ч.1 ст.47, ч. 1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми повинні бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Оскільки судом встановлено порушення трудових прав позивача, яке не усунуто відповідачем добровільно, що потребує судового захисту, суд вважає за необхідне вимоги позивача задовольнити. При цьому суд не погоджується з доводами відповідача щодо неможливості виплати позивачу заробітної плати через відсутність фінансування, так як вони прямо суперечать вимогам трудового законодавства та практиці Європейського Суду з прав людини, зокрема позиції, висловленій Європейським Судом в рішенні "Кечко проти України" від 08 листопада 2005 року № 63134/00, згідно якої органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань. Саме по собі прийняття рішення про ліквідацію підприємства, на що, як на один з доводів невизнання позову посилається в своєму відзиві відповідач, також не може бути підставою для відмови в позові. Приймаючи до уваги, що позивач відповідно до п.1 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, обов'язок по сплаті судового збору в порядку ч.6 ст.141 ЦПК України підлягає покладенню на відповідача. На підставі ст.ст.3,47,115,116 Кодексу Законів України про працю,

Outcome: approved