Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ДП «ВК «Краснолиманська» про стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В обґрунтування своїх позовних вимог зазначив, що з відповідачем по справі перебував у трудових відносинах з 04.12.2017 року, де працював гірноробочим по ремонту гірничих виробіток підземним з повним робочим днем в шахті. Наказом від 21.04.2020 року за № 156/ к він був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Після звільнення відповідач не провів з ним остаточного розрахунку по заробітній платі в розмірі 16829,79 грн. В день звільнення він не працював, тому саме 03.12.2020 року на адресу відповідача ним була направлена заява про проведення з ним остаточного розрахунку по зарплаті, яка була отримана відповідачем 09.12.2020 року, проте відповідач з ним не розрахувався. Позивач просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість по заробітній платі в сумі 16829,72 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10.12.2020 року по день ухвалення судового рішення, розмір якого станом на 28.12.2020 року становить 6837,72 грн. Представник відповідача надав відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що позивачу в якості сум, що підлягають сплаті при звільненні нараховано 16829,79 грн. ( суми в довідці зазначені після обов`язкових утримань до сплати, тобто вже з утриманням підприємством з цих сум обов`язкових податків та зборів). 05.02.2020 року позивача звільнено з підприємства за власним бажання наказом № 156/к. Позивач останній день не працював, знаходився у простої. Матеріали справи не містять доказів на підтвердження звернення позивача з вимогою до підприємства про виплату йому всіх належних сум при звільненні. Оскільки позивач фактично погодився з проведенням відповідачем остаточного розрахунку заборгованості із заробітної плати, а дану позовну заяву відповідачем отримано 16.01.2021 року, враховуючи висновки ВСУ від 26.06.2019 року, просить відмовити в задоволенні позовних вимог. Позивач в судове засідання не з`явився, просив справу слухати у його відсутність ( а. с. 15). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, просив справу слухати без його участі ( а. с. 25). Суд розглянув справу за відсутності учасників справи, які належним чином повідомлені про день і час слухання справи, що відповідає положенням ст. ст. 128, 223 ЦПК України, з урахуванням поданих клопотань про розгляд справи за відсутності сторін, що , в свою чергу, не порушує прав та обов`язків учасників судової справи. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДП «ВК «Краснолиманська» з 04.12.2017 року по 21.04.2020 рік, де працював в якості гірничого робітника по ремонту гірничих виробіток підземним з повним робочим днем в шахті. Наказом від 21.04.2020 року за № 156/к позивач був звільнений за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Згідно довідки ДП «ВК «Краснолиманська» за № 1983 від 22.12.2020 року заборгованість відповідача перед позивачем по заробітній платі становить 16829,79 грн. ( сума визначена після утримання обов`язкових податків і зборів). ( а. с. 6). Згідно довідки ДП «ВК «Краснолиманська» за № 1982 від 22.12.2020 року середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 569,81 грн. ( а. с. 5). Як вбачається з матеріалів справи, позивач в день звільнення не працював, знаходився у простої ,що підтверджується довідкою ВКТО від 18.01.2021 року. ( а.с. 27). З вимогою про проведення остаточного розрахунку по заробітній платі позивач звернувся до відповідача 03.12.2020 року, яка отримана останнім 09.12.2020 року. ( а.с. 7,8). Відповідно до положень ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, підставою відповідальності власника відповідно до ст.. 117 КЗпП, на яку посилається позивач, обґрунтовував свої вимоги, є склад правопорушення, який включає два юридичних факта: порушення власником строків розрахунку при звільненні та вина власника. Крім того, слід зазначити, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року у справі № 1-5/2012. Отже, установивши при розгляді справи про стягнення середньої заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, або в разі його відсутності в цей день наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи по день ухвалення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не позбавляє його відповідальності. Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 27.01.2020 року в справі № 682/3060/169 дійшов висновку, що звернення працівника, який у день звільнення не працював, до суду з позовом про стягнення сум, які належать йому до виплати від підприємства, установи, організації станом на день звільнення, а також середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, слід вважати пред`явленням вимоги про розрахунок, яка передбачена статтею 116 КЗпП ( якщо така вимога раніше не пред`являлась). У такому випадку відповідальність роботодавця на підставі ст. 117 КЗпП наступає після звернення звільненого працівника до суду та невиплати після пред`явлення вимоги роботодавцем всіх сум, які йому належать. Час затримки розрахунку при звільненні позивача починається з моменту коли відповідачеві стало відомо про вимогу позивача : отримання відповідачем копії позовної заяви або проведення судом судового засідання ( за відсутності відомостей про дату отримання копії позовної заяви) до фактичної виплати заробітної плати. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні за статтею 117 КЗпП настає лише у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, передбачені у статті 116 КЗпП. Тягар відсутності вини у вчиненні такого порушення покладається на роботодавця ( власника або уповноважений ним орган). Позивач в день звільнення не працював, вимога позивача про розрахунок по заробітній платі отримана підприємством 09.12.2020 року, тому суд визначає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з наступного дня з моменту отримання вимоги, тобто з 10.12.2020 року по 03.02.2021 рік включно. Середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 ЗУ «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою КМУ від 08.02.1995 р. № 100. Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. В інших випадках, коли нарахування проводяться виходячи із середньої заробітної плати, працівник не мав заробітку, не з вини працівника, розрахунки проводяться виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, в даному випадку становить: 569,81 грн. ( середньоденна заробітна плата) х 36 ( робочі дні) =20513,16 грн. Згідно із п. 164.2.1, п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України доходи у вигляді заробітної плати, нараховані ( виплачені) платнику податку відповідно до умов трудового договору ( контракту), включаються до складу загального місячного ( річного) оподатковуваного доходу платника податку і є базою оподаткування податком на доходи фізичних осіб. Відповідно до п. п. 168.1.1 п. 168 .1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 цього Кодексу. Отже, заробітна плата, яка підлягає стягненню з відповідача є сумою, з якою під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податки та збори. Відповідно до п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 « Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Разом з тим, відповідачем надана довідка про заборгованість по заробітній платі в сумі 16829,79 грн. , в якій сума визначена після утримання обов`язкових податків і зборів, тому суд вважає за необхідним зазначити про цей факт в резолютивній частині рішення. За таких обставин, визначена судом сума середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку, яка підлягає стягненню з відповідача, є сумою, з якої під час виконання відповідного судового рішення підлягають нарахуванню роботодавцем та утриманню податків та зборів. Всього з відповідача на користь позивача слід стягнути заборгованість по заробітній платі в сумі 16829,79 грн., ( сума 16829,79 грн. визначена після утримання обов`язкових податків і зборів) та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 20513,16 грн. з подальшим відрахуванням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевикладене, з відповідача на користь позивача слід стягнути понесений судовий збір в розмірі 840,80 грн., на користь держави - 168,29 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved