Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом ТОВ «М-РАД» про стягнення невиплаченої заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні в якому з урахуванням змінених позовних вимог просить суд стягнути з відповідача заборгованість по нарахованій але невиплаченій заробітній платі в розмірі 21736 грн. 66 коп. та середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 21394 грн. 80 коп. В обґрунтування своїх вимог вказує, що в період з 18.10.2017 року по 04.07.2019 року перебував у трудових відносинах з ТОВ «М-РАД». 04 липня 2019 року звільнений із займаної посади на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до розрахункового листа за травень, червень та липень 2019 року йому до виплати належить заробітна плата у загальному розмірі 23197.98 грн. 07 коп. При звільненні відповідач не провів з ним остаточний розрахунок та не здійснив виплату заборгованості по заробітній платі. Це змусило його захищати свої інтереси в судовому порядку, оскільки згідно з ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Так як відповідач після звернення позивача до суду частково виплатив йому заробітну плату у розмірі 1461.32 грн., то не виплаченими залишилися кошти в розмірі 21736,66 грн., які він просить стягнути в судовому порядку. Крім того, згідно ч.1 ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст.116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство повинно виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Оскільки спору між сторонами відносно розміру заборгованості немає, тому просить суд стягнути також середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати у розмірі 21394 грн. 80 коп. У своєму відзиві на позовну заяву, відповідач просив суд взяти до уваги аргументи викладені у відзиві та прийняти рішення за наявними у справі матеріалами. В якості наведених аргументів, вказував, що не погоджується з позовними вимогами та вважає їх необґрунтованими, оскільки заява про зміну предмету позову подана з порушення строків встановлених ЦПК України. Розрахунок суми середнього заробітку за затримку виплати заробітної плати здійснено неправильно, а саме здійснено розрахунок наперед. Розрахункова величина, взята для розрахунку середньої заробітної плати, не відповідає даним розрахункових листів, тому наведений розрахунок є необґрунтований та неспівмірний із сумою заборгованості по заробітній платі. Крім того вказує, що надані позивачем докази, зокрема розрахункові листи, не свідчать про невиплату заробітної плати працівнику, тому не відповідають вимогам ст.ст. 78, 79 ЦПК України, а отже не можуть слугувати доказом наявності заборгованості по заробітній платі. У своїй відповіді на відзив [PERSON] вказував, що доводи відповідач викладені у відзиві на позовну заяву не відповідають дійсності. Заяву про зміну підстав позову ним подано відповідно до норм ЦПК, розрахунок заборгованості здійснено по день призначення справи до розгляду в суді Щодо доводів відповідача з огляду на необґрунтованість наданого розрахунку, то позивач вказує, що такий розрахунок було проведено на підставі Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 року №100. З приводу посилання відповідача на недопустимість та неналежність доказів, наданих в підтвердження своїх вимог, позивач вказує, що надані ним докази, зокрема витяг із відомостей ПФУ, та розрахункові листки у своїй сукупності доводять законність його вимог, з огляду ще й на ту обставину, що відповідачем не надано доказів що спростовували б його позовні вимоги. Також позивач вказує, що твердження відповідача, щодо скрутного фінансового становища та у зв`язку з чим виплата середнього заробітку за час затримки для нього є фінансово не підйомною не підтверджена будь-якими документами та свідчить лише про намагання відповідача уникнути відповідальності за порушення строків виплати заробітної плати. В судове засідання позивач не з`явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, просив суд позов задовольнити. Представник відповідача, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явився, зазначивши у своєму відзиві на позовну заяву про розгляд справи за його відсутності. \~ \~ \~ \~Суд, перевіривши матеріали справи, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що позивач [PERSON] в період з 18 жовтня 2017 року по 04 липня 2019 року працював менеджером зі збуту в ТОВ «М-РАД», що не оспорюється сторонами та підтверджено відомостями трудової книжки. Наказом №319-к від 04.07.2019 року позивач був звільнений з ТОВ «М-РАД» за угодою сторін на підставі ч.1 ст.36 КЗпП України. Викладені обставини підтверджуються копією трудової книжки позивача [PERSON] та відповідним наказом. Відповідно до розрахункових листів за травень, червень та липень 2019 року, станом на 04.07.2019 року борг підприємства перед позивачем складав 23197 грн.98 коп. Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч.1 ст.1 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до частини першої\~статті 21 Закону України «Про оплату праці» від 24 березня 1995 року №108/95-ВР\~працівник має право на оплату праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно з частиною першою\~статті 115 КЗпП України\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (частина перша статті 117 КЗпП України). Судом встановлено, що в день звільнення позивача, ТОВ «М-РАД» не виплатило належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст.116 КЗпП України, що підтверджується сукупністю наданих позивачем доказів, зокрема розрахунковими листками за якими станом на 04.07.2019 року перед працівником підприємство має борг з невиплаченої заробітної плати у загальному розмірі 23197.98 грн., відомостям ПФУ, відповідно до якої вбачається що станом на 15.07.2019 рік, відсутні дані щодо сплати страхових внесків за липень 2019 року. Крім того, відповідач, заперечуючи проти наявної заборгованості не надав суду доказів, що спростовували б доводи позивача про наявність заборгованості із заробітної плати. Згідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У даному випадку позивач обмежений у можливості надати інші докази, ніж розрахункові листи, оскільки саме відповідач є власником відповідних документів про нарахування та сплату позивачу заборгованості по заробітній платі. Виходячи з наведених норм цивільного процесуального права, оскільки позивач об`єктивно позбавлений вільного доступу до доказів про розмір заборгованості, саме на відповідача покладається тягар спростування наданих позивачем розрахункових листів, які були видані йому саме відповідачем. Крім того, не заперечується відповідачем, що остаточний розрахунок з позивачем після його звільнення проведений не був, що підтверджує факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем станом на дату його звільнення. Крім того, позивач звертався зі вимогою про виплату заробітної плати до відповідача, в якій просив надати йому довідку про роботу на підприємстві, яка була залишена без задоволення. Таким чином судом встановлено, що на час звільнення [PERSON] розмір заборгованості ТОВ «М-РАД» із заробітної плати становив 23197 грн. 98 коп. З викладеного вище вбачається, що відповідач, який в день звільнення позивача не здійснив виплату останньому заборгованої заробітної плати, порушив вимоги законодавства, щодо своєчасної виплати нарахованої заробітної плати. На час розгляду справи судом, відомості про виплату позивачеві заборгованої заробітної плати також відсутні. Тому з урахуванням вищевказаних норм матеріального права, беручи до уваги часткову сплату відповідачем заборгованості в розмірі 1461.32 грн., з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по заробітній платі в розмірі 21736 грн. 66 коп.. Відповідно до частини першої\~статті 117 КЗпП України\~в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, тобто в день звільнення, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі і розмір такої заборгованості сторонами не оспорюється, доказів відсутності вини відповідача в невиплаті даної заборгованості не надано, суд приходить до висновку що відповідач зобов`язаний сплатити позивачеві середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, за період з 05 липня 2019 року, тобто з дня, наступного за днем звільнення, по 26 вересня 2019 року, тобто по день прийняття рішення судом. Аналогічна правова позиція була викладена\~Конституційним Судом України\~в рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень\~статті 233 КЗпП України\~у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу, у якому було роз`яснено, що за\~статтею 47 КЗпП України\~роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вирішуючи питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з того, що відповідно пункту 2\~Постанови Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати»\~(далі - Порядок) середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно з пунктом 8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення\~\~середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках,\~\~передбачених чинним законодавством, календарних днів,\~\~які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин),\~\~а\~\~у\~\~випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з абзацом п`ятим п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести у своєму рішенні розрахунки, з яких він визначав суми стягнення. Оскільки справляти і сплачувати ПДФО та військовий збір це обов`язок роботодавця, у резолютивній частині судового рішення визначають суму без їх утримання. З розрахункового листа по заробітній платі вбачається, що позивач в травні відпрацював 22 робочих дні та йому нарахована заробітна плата у розмірі 16564.06 грн., у червні 18 днів та нараховано 10438 грн. Таким чином, середньоденна заробітна плата становить (16564.06 грн. + 10438 грн.): (22+18) = 675.05 грн. Період затримки розрахунку при звільненні позивача на дату ухвалення цього рішення, тобто з 05.07.2019 року по 26.09.2019 року становить 59 робочих днів: липень 19, серпень 21, вересень - 19, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у сумі 39827 грн. 95 коп. (675.05 х 59 = 39827.95). Частиною п`ятою статті 97 Кодексу законів про працю встановлено, що оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Частиною шостою статті 24 Закону України "Про оплату праці" передбачено, що своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. \~ \~ \~ \~Отже, держава гарантує та захищає законом право громадянина на своєчасне одержання винагороди за працю. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Частиною 3 статті 129 Конституції України визначено основні засади судочинства, однією з яких, згідно пункту 3 вказаної статті, є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод всі судові процедури повинні бути справедливими. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, та є такими, що не спростовані відповідачем в повному обсязі, а тому суд вважає за необхідне задовольнити позов, та стягнути з відповідача на користь позивача невиплачену заробітну плату в розмірі 21736.66 грн., та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 39827.95 грн. Відповідно до пункту 2 частини першої та частини другої\~\~ЦПК України необхідно допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення всієї суми заборгованості із заробітної плати у розмірі 21736.66 грн.. Згідно з пунктом 1 частини першої\~статті 5 Закону України «Про судовий збір» від 8 липня 2011 року N 3674-VI\~\~позивачі звільняються від сплати судового збору за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових відносин. Відповідно до статті 141\~ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 768 грн. 40 коп. \~На підставі викладеного,

Outcome: approved