Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-06 00:00:00

Позивач 06.06.2016року звернувся до суду із позовною заявою про стягнення заборгованості по заробітній платі, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, заподіяної порушенням трудового законодавства. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він у період з 01.02.2011 року по 01.08.2014 року перебував з відповідачем у трудових відносинах та був звільнений на підставі ст. 38 КЗпП України за власним бажанням. Після звільнення відповідач заборгував і не сплатив 3084,23 грн. заробітної плати та провів повний розрахунок лише 11.03.2016 року. Вважає, що відповідач таким чином порушив трудове законодавство, тому просив стягнути з відповідача на свою користь: грошову компенсацію втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення суду, починаючи з 01.02.2014 року та моральну шкоду у розмірі 2000,00 грн.. 05.09.2016 року представником позивача були уточнені заявлені позовні вимоги, відповідно до яких останній просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини доходів у зв'язку із порушенням строків їх виплати у сумі 1804,27 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 02.08.2014року по день ухвалення рішення суду та моральну шкоду в розмірі 1000,00грн. В подальшому 06.02.2017року представником позивача був наданий розрахунок суми середнього заробітку з 02.08.2014 року по 06.02.2017 року, яка складає 47 589,30грн.,яку просить стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон». Представник позивача [PERSON]-[PERSON] у судовому засіданні на позовних вимогах наполягав з підстав викладених у позовній заяві та уточнених заяв від 05.09.2016 року та 06.02.2017року, проти заочного розгляду справи не заперечував. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Відповідно положень ст. 224 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позов обґрунтованим та підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що позивач - [PERSON] з 01.02.2011року по 01.08.2014року перебував у трудових відносинах з товариством з обмеженою відповідальністю «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон», що підтверджується відповідними записами у трудовій книжці позивача. Як вбачається з наданої довідки ТОВ «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон» від 01.04.2016року, виданої [PERSON] в тому, що заборгованість по заробітній платі погашена 11.03.2016 року. На час розрахунку заборгованість складала 3084,23грн. Відповідно довідки, наданої ТОВ «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон» від 16.09.2016року, середньоденний заробіток [PERSON] складає 75,90грн. Відповідно до ст.15 ЦПК у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин. У відповідності до ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого права. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Вказаним правом обґрунтовано скористався [PERSON] звернувшись до суду з даним позовом. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Частиною 1 ст.115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Положеннями ст.117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» передбачено, що суд встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства суми, в день звільнення, коли ж він в цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутність в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Так згідно з постановою КМУ від 08.02.1995 року №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. У відповідності до п.8 вищевказаної постанови КМУ нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. Аналізуючи вищенаведені норми законодавства та розрахунок позивача про розмір середнього заробітку за весь період затримки розрахунку при звільненні з 02.08.2014року (дати звільнення) по 06.02.2017року (день ухвалення рішення), який складає 47 589,30грн., з розрахунку 647 робочий день * розмір середньоденної заробітної плати, узгоджений сторонами, у сумі 75,90грн.,627 днів (час затримки розрахунку при звільненні з 02.08.2014 року по 06.02.2017року)*75,90грн.(розмір середньоденної заробітної плати)=47 589,30грн., суд вважає, що вказаний розмір середнього заробітку підлягає стягненню з відповідача на користь [PERSON] Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до статті 1 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Згідно зі статтею 2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед яких, крім іншого, заробітна плата (грошове забезпечення). Компенсація заробітної плати у зв'язку з несвоєчасною її виплатою здійснюється відповідно до Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою КМУ від 21.02.2001 р. № 159, з урахуванням внесених змін згідно постанови КМУ від 31.03.2003 р. № 430. Розрахунок проводиться за формулою: сума заборгованості по заробітній платі помножена на приріст індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача компенсації за затримку виплати заробітної плати в розмірі 1804,27грн. є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Також, позивачу внаслідок невиплати нарахованої заробітної плати була спричинена моральна шкода, яка пов'язана з тим, що останньому неправомірними діями відповідача були завдані моральні страждання, хвилювання, роздратованість, що негативно впливають на образ його життя. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати не майнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з п. 5 зазначеної вище Постанови відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат не майнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Визначаючи розмір компенсації за причинену моральну шкоду, суд враховує розмір заборгованості, проміжок часу між правопорушенням та зверненням до суду, обґрунтування самої моральної шкоди та з чого позивач виходив, визначаючи розмір компенсації, та виходячи із засад розумності та справедливості, суд вважає, що вимоги про стягнення компенсації моральної шкоди в сумі 1000,00 грн. підлягають задоволенню. Розглядаючи питання про розподіл судових витрат, згідно зі ст. 88 ЦПК України, суд дійшов до висновку, що з відповідача товариства з обмеженою відповідальністю «Часовоярський завод «Гідрозалізобетон» на користь держави необхідно стягнути судовий збір у сумі 551,20 грн.

Outcome: approved