Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Добропільського міськрайонного суду Донецької області з позовом до [PERSON] про визнання права особистої власності на квартиру, що була придбана під час перебування у шлюбі, в обґрунтування якого зазначив, що під час перебування в шлюбі з відповідачем за власні кошти позивача була придбана трьохкімнатна квартира в м.Білицьке, в якій вони проживали. 08.01.2020 року рішенням Добропільського міськрайонного суду Донецької області шлюб між сторонами було розірвано, відповідач переїхала на постійне проживання до іншого населеного пункту. Позивач також зазначає, що між ним та відповідачем було досягнуто домовленості, згідно якої позивач зобов"язався сплатити відповідачу 1/2 частину вартості квартири від проведеної оцінки( 120 016 грн.00 коп.) а саме - 60 008 гривень 00 коп. На час звернення до суду позивач сплатив відповідачу 58 000 гривень, що підтверджується відповідними письмовими розписками позивача, та продовжує сплачувати. Враховуючи вищезазначене, позивач просив суд визнати за ним право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 06 листопада 2020 року було відкрито загальне позовне провадження та призначено до підготовчого судового засідання, відповідачу надано строк для подання відзиву на позовну заяву. В строк, встановлений судом, відповідачем не було подано відзиву на позовну заяву. Ухвалою Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 16 грудня 2020 року підготовче провадження у справі було закрито та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про розгляд справи. Надав до суду заяву про розгляд справи без його участі в судовому засіданні, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує, просить суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про розгляд справи, на електронну пошту суду 08.02.2021 року надіслала заяву з проханням проводити розгляд справи без її участі, а також зазначила, що грошові кошти отримала в повному обсязі, претензій до позивача не має.. У відповідності до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані докази, суд приходить до наступних висновків: Згідно до ч. 1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. На підставі ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Згідно ч. 1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про прийняття заяви відповідача про визнання відповідачем позовних вимог. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 15.02.1990 року, який було розірвано на підставі рішення Добропільського міськрайонного суду Донецької області від 08.01.2020 року, що підтверджується долученою копією рішення (а.с.10) Як вбачається з матеріалів справи, 24.06.2003 року [PERSON] придбав квартиру, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу квартири від 24.06.2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Добропільського міського нотаріального округу Донецької області Шиманським І.Ю. (а.с.11).Згідно копії Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №860088 від 25.06.2003 року [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 24.06.2003 року є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . (а.с.12). Вказане також підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та технічним паспортом на квартиру (а.с.13-14, 35). Згідно довідки виконавчого комітету Білицької міської ради №2938 від 30.09.2020 року [PERSON] , 1972 р.н., зареєстрований один за адресою: [ADDRESS] (а.с.36). Таким чином, в судовому засіданні встановлено, що спірна квартира була придбана подружжям [PERSON] під час знаходження в зареєстрованому шлюбі, і право власності на придбану квартиру було оформлено на позивача [PERSON] . Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Відповідно до ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою.Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). Як зазначає позивач в позовній заяві, після розірвання шлюбу він в усній формі домовився з відповідачем, що сплатить їй половину від ринкової вартості цієї квартири. Відповідно до звіту про оцінку майна від 21.08.2020 року ринкова вартість квартири за адресою: [ADDRESS] , становить 120016,00 гривень. (а.с.15) Тобто половина вартості квартири становить 60008,00 грн. Згідно розписок [PERSON] , які були долучені до матеріалів справи, підтверджується, що остання відповідно до усної домовленості дійсно отримувала від позивача грошові суми щодо сплати 1/2 частини вартості квартири. (а.с.17-27,38). Окрім того, відповідач в своій заяві від 08.02.2021 року, направленій електронною поштою до канцелярії суду , повідомила про те, що грошові кошти від позивача вона отримала в повному обсязі, претензій до позивача не має. Враховуючи вищевикладене та повне визнання позовних вимог з боку відповідача, суд,дослідивши усі матеріали справи, приймаючи до уваги достатність доказів щодо заявлених позовних вимог, аналізуючи їх в сукупності і надавши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, і такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні та підлягають задоволенню. Згідно із ч.1ст.141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, однак позивачем у заяві було зазначено, що витрати по сплаті судового збору він просить залишити за ним, в зв"язку із чим понесені по справі судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: approved