Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно в порядку спадкування. В обґрунтування своїх вимог вказала, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після смерті матері відкрилася спадщина, до складу якої, зокрема, входить її право на квартиру [ADDRESS] . За життя спадкодавець заповіту не склала, тому право на спадкування за законом у першу чергу отримала донька [PERSON] . Для видачі свідоцтва про право на спадщину вона звернулась до приватного нотаріуса Веселинівського районного нотаріального округу Болгарчук О.Ф., проте отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів щодо належності майна спадкодавцеві. Бажаючи оформити свої права власності на спадкове майно, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Для підтвердження зазначених обставин представник позивач заявила клопотання про витребування від Приватного нотаріуса Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. копію спадкової справи заведеної після смерті [PERSON] . Ухвалою суду від 13.03. 2020 року від Приватного нотаріуса Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. витребувано копію спадкової справи №81/2019 заведену після смерті [PERSON] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує повністю. Представник відповідача Веселинівської селищної ради Веселинівського району Миколаївської області Соболь Ю.С. в судове засідання не з`явилась, до суду надійшла заява в якій просить розглядати справу у її відсутність, щодо задоволення позову не заперечує. В зв`язку з неявкою всіх учасників справи, у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог та зазначених і доведених обставин, суд приходить до переконання, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно з ч. 4 ст. 200 ЦПК України суд за результатами підготовчого провадження ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. За таких обставин, суд ухвалив слухати справу у підготовчому судовому засіданні. Згідно ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В судовому засіданні встановлено, що [INFO] в смт Веселинове Веселинівського району померла [PERSON] , про що 19 липня 2019 року Веселинівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Миколаївській області зроблено відповідний актовий запис за №135, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] . Родинні відносини позивача зі спадкодавцем підтверджуються свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] , з якого вбачається, що в графі батьки зазначено - мати [PERSON] . 02 вересня 1972 року позивач вступила в шлюб та змінила своє прізвище з [PERSON] на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, до складу якої, зокрема, увійшло право позивача на квартиру [ADDRESS] . Матеріалами спадкової справи № 81/2019 заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , що була витребувана судом від Приватного нотаріуса Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф., встановлено, що в матеріалах спадкової справи наявна заява [PERSON] , яка прийняла спадщину після смерті спадкодавця. Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також уразі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу (спадкування за законом почергово). У встановлений законом шестимісячний строк позивач [PERSON] прийняла спадщину подавши до Приватного нотаріуса Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. заяву про прийняття спадщини, що зареєстрована в книзі обліку спадкових справ 30.07.2019 року за № 248. Інших спадкоємців які б прийняли спадщину судом не встановлено. 22.01.2020 року Приватним нотаріусом Веселинівського районного нотаріального округу Миколаївської області Болгарчук О.Ф. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, а саме видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на квартиру в житловому будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] , оскільки: відповідно до п.4.12, 4.15 Гл. 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджено Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5 видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Причиною відмови зазначено відсутність правовстановлюючого документу про належність спадкового майна спадкодавцеві. Згідно ст. 49 ЗУ «Про нотаріат» нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо, зокрема, не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Згідно п. 23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» від 30.05.2008 N 7 у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 16 ЦК України, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу та що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. В матеріалах справи міститься копія договору купівлі-продажу квартири в житловому будинку від 12.05.1992 року, згідно якого [PERSON] викупила 1/2 частини будинку з квартирою [ADDRESS] . Відповідно до рішення виконавчого комітету №43 про передачу в приватну власність земельних ділянок Веселинівської селищної ради Веселинівського району від 21.03.1997 року, було вирішено передати [PERSON] в приватну власність земельну ділянку для обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в розмірі 854 кв.м 1/2 частини по [ADDRESS] . Згідно рішення Веселинівської селищної ради № 160 від 22.10.2018 року Про зміну нумерації квартири по [ADDRESS] , було змінено нумерацію квартири [ADDRESS] , присвоївши їй адресу: [ADDRESS] . На підставі вищевказаного рішення, було виготовлено технічний паспорт на квартиру [ADDRESS] на ім`я [PERSON] В Державний реєстр речових прав на нерухоме майно та їх обмежень квартиру № 2 не внесли. Належність правовстановлюючих документів встановлюється судом відповідно до законодавства, яке було чинним на час набуття права власності на житловий будинок, споруду, зокрема, відповідно до Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженого Міністерством комунального господарства УРСР 31 січня 1966 року та погодженого з Верховним Судом УРСР 15 січня 1966 року, який втратив чинність згідно з наказом Державного комітету України по житлово-комунальному господарству від 13 грудня 1995 року та інших нормативно-правових актів. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін`юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно п. 4, п. 6 Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, реєстрації підлягали всі будинки і домоволодіння в межах міст і селищ міського типу УРСР, що належать місцевим Радам депутатів трудящих, державним, кооперативним і громадським установам, підприємствам і організаціям, а також ті будинки і домоволодіння, які належать громадянам на праві особистої власності. Не підлягали реєстрації будинки і домоволодіння, що розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але до них не приєднані. За змістом п. 62 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій державними нотаріальними конторами Української РСР підтвердженням приналежності будинку, який знаходиться в сільському населеному пункті, можуть бути відповідні довідки виконавчого комітету сільської Ради депутатів трудящих, які видавалися в тому числі і на підставі записів у погосподарських книгах. За змістом зазначених нормативних актів виникнення права власності на житлові будинки, споруди не залежало від державної реєстрації цього права. Таким чином, аналізуючи перевірені докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що [PERSON] за життя набула право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , згідно вимог діючого на той час законодавства. У відповідності до ст. 1216 ЦК України, спадкування є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Частиною 5 ст. 1268 ЦК України передбачено, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Враховуючи те, що [PERSON] набула прав на квартиру в житловому будинку, а позивач [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері у встановленому законом порядку та неможливість оформлення ним своїх спадкових прав у нотаріуса, зазначене право власності на квартиру в житловому будинку повинно перейти до позивача, а тому суд вбачає підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання за нею права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок.

Outcome: approved