Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому вимагає визнати за собою в порядку набувальної давності право власності на земельну ділянку, що раніше належала відповідачці, розташовану на території Павлівської сільради і призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. У судовому засіданні представник позивача адвокат [PERSON] підтримав позов та просить задовольнити заявлені вимоги. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, подала до суду заяву про визнання позову та про розгляд справи за своєї відсутності. Суд вважає, що позов підлягає задоволенню повністю. Так, з позовної заяви вбачається, що позивач [PERSON] більше 15-ти років тому заволодів земельною часткою (паєм), яка згодом була виділена як земельна ділянка площею 4,7103 га, розташована на території Павлівської сільської Ради Вільнянського району Запорізької області; право власності на земельну ділянку зареєстровано за відповідачкою [PERSON] Увесь цей час позивач постійно обробляє земельну ділянку та користується нею, відкрито володіє нею та відноситься до неї як до свого власного майна. Право власності на земельну ділянку зареєстровано за відповідачкою, яка на захист прав власника не претендує і прав позивача на земельну ділянку не оспорює. Ці обставини визнані відповідачкою, і згідно ч.1 ст.82 ЦПК України, є такими, що не підлягають доказуванню. Відповідно до ч.1 ст.344 ЦК України, особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність). Згідно ч.2 тієї ж статті, набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. На даний момент такий спеціальний закон, а так само спеціальні обмеження можливості застосування інституту набувальної давності відносно земельних ділянок, які не перебувають у державній власності, відсутні, проте це не може перешкоджати реалізації майнових прав позивача. Відповідно до ч.4 ст.344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Суд констатує, що на дані правовідносини не поширюється положення п.15 Перехідних положень Земельного Кодексу України щодо заборони відчуження земельних ділянок, призначених для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, оскільки у даній справі мова ведеться про набуття права власності на земельну ділянку з інших підстав. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч.2 тієї ж статті, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує прав та інтересів інших осіб, і може бути прийнято судом. Відповідно до ч.4 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України, абз.6 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі", у зв'язку із визнанням відповідачем позову, яке прийнято судом, інші мотиви рішення судом не наводяться. На підставі викладеного та

Outcome: approved