Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-20 00:00:00

І. Позовні вимоги. 11 листопада 2019 року позивач звернувся до суду з вказаним позовом до [PERSON] . Позовні вимоги мотивував тим, що відповідно до укладеного 18 жовтня 2016 року договору між позивачем і відповідачем, [PERSON] отримала кредит у сумі 52600,00 грн зі сплатою 18% річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим кредитним договором графіком щомісячних платежів. Відповідач скористалася кредитними коштами, проте зобов`язання за договором належним чином не виконала. Станом на 11 жовтня 2019 року [PERSON] має заборгованість у загальній сумі 39602,31 грн. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитом та понесені судові витрати. ІІ. Рух справи у суді. Ухвалою суду від 13 листопада 2019 року дана позовна заява була залишена без руху. 29 листопада 2019 року представником позивача недоліки позову були усунені. Ухвалою від 03 грудня 2019 року відкрито провадження у справі, вирішено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідач про відкриття спрощеного провадження повідомлена належним чином. Ухвалою суду від 21 січня 2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача про перехід до слухання справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. ІІІ. Позиції сторін. 09 січня 2020 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позов. У даному відзиві адвокат Квак В.В. зазначає, що меморіальні ордери, відповідно до яких були видані кредитні кошти [PERSON] , не містять прізвища, імені та по батькові уповноваженої особи банку, а наявний лише її підпис. Позивачем не було надано належного розрахунку заборгованості за кредитом. Крім того, зазначає, що відповідачеві не було надіслано вимоги стягувача про необхідність погашення боргу; на думку представника відповідача, витрати на професійну правничу допомогу, про стягнення якої просить банк, є необґрунтованими належним чином. Просить застосувати позовну давність до вимоги про стягнення неустойки у вигляді пені, а також повністю відмовити у задоволенні позову. 15 січня 2020 року до суду надійшла відповідь представника АТ «Ідея Банк» на відзив, де зазначене наступне. Меморіальний ордер, що підтверджує факт виплати [PERSON] кредитних коштів, є таким видом первинного бухгалтерського документу, що не потребує за своєю формою зазначення анкетних даних працівника банку чи клієнта, проте має містити лише підпис. Зазначає, що не є обґрунтованим посилання представника відповідача про неправильність нарахування складових кредитної заборгованості, оскільки такі нарахування відповідають графіку погашення кредитної заборгованості та п. 5.7 кредитного договору. У відповіді також вказано, що матеріали справи містять документальне підтвердження відправлення [PERSON] вимоги про усунення порушень кредитних зобов`язань, а також обґрунтування суми витрат на професійну правничу допомогу. Просили суд не застосувати до позовних вимог строку позовної давності в 01 рік щодо стягнення пені, оскільки кредитним договором встановлена така - 03 роки. IV. Встановлені судом обставини та мотиви прийняття судового рішення. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 1048 ЦК України встановлено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до вимог частини першої статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Частиною першою статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Судом установлено, що 18 жовтня 2016 між ПАТ «Ідея Банк» та відповідачем був укладений кредитний договір № Р22.175.74189, згідно з яким банк надав клієнту кредит у сумі 52600,00 грн зі сплатою 18 % річних. Відповідач, в свою чергу, зобов`язалася сплатити проценти за користування кредитом та погасити кредит відповідно до графіку щомісячних платежів. Відповідач отримала від банку кредитні кошти, але свої зобов`язання за договором виконала не у повному обсязі. Відповідно до розрахунку суми боргу за кредитом, наданого позивачем, борг [PERSON] станом на 11 жовтня 2019 року становить 39602,31 грн та складається з основного боргу - 3624,51 грн, простроченого боргу - 21250,22 грн, строкових процентів - 147,21 грн, прострочених процентів - 3360,94 грн, нарахованої плати за обслуговування кредиту - 502,12 грн, простроченої плати за обслуговування кредиту - 6886,08 грн, пені за несвоєчасне погашення платежів - 3831,23 грн. Обов`язок сплатити неустойку відповідачем виникає у разі порушення боржником зобов`язання (стаття 610, пункт 3 частини першої статті 611 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (частина перша статті 549 ЦК України). Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. А пенею - неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частини друга та третя цієї статті). Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо тверджень представника відповідача, що AT «Ідея Банк» не надало належних та допустимих доказів отримання відповідачем коштів в сумі 52600 грн., суд вважає такі неспроможними з огляду на наступне. Відповідно до пункту 4.6. Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (що було чинне на момент укладення Кредитного договору та видачі на його підставі кредитних коштів), згідно якого меморіальні документи застосовуються банками для здійснення і відображення в обліку операцій банку і його клієнтів за безготівковими розрахунками відповідно до нормативно-правових актів Національного банку. До меморіальних документів (паперових або електронних), що використовуються для безготівкових розрахунків, належать меморіальні ордери. Інструкцією про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженою Постановою Правління Національного банку України від 21 січня 2004 року №22, у редакції, що була чинна на момент укладення Кредитного договору та видачі на його підставі кредитних коштів, визначено вимоги щодо оформлення меморіального ордеру (додаток № 1 та 8). З вищевказаної Інструкції вбачається, що такий розрахунковий документ як меморіальний ордер не передбачає ні підпису клієнта банку у ньому, ні зазначення в ньому прізвища, ім`я, по-батькові та посади особи, яка підписала такі ордери, а лише підпис працівника банку. З вищенаведеного вбачається, що разом з позовною заявою AT «Ідея Банк» надало до суду меморіальні ордери (а.с.12-13), які є первинними бухгалтерськими документами, на всю суму видачі кредитних коштів, відповідно до умов кредитного договору № Р22.175.74189, чим в повній мірі підтвердило виконання власних зобов`язань. Не погоджується суд також із позицією представника відповідача щодо ненадання суду реального (достовірного) розрахунку заборгованості за кредитом, оскільки такий був наданий на виконання ухвали суду від 13 листопада 2019 року про залишення позову без руху. Твердження щодо перевищення меж вартості кредиту спростовується графіком щомісячних внесків, який передбачає 36 щомісячних внесків у визначених розмірах на загальну суму 122775,26 грн., з яких: 52600 грн. тіла кредиту, а також 70175,26 грн. процентів за користування кредитними коштами та плати за обслуговування кредитної заборгованості, що є сукупною вартістю отриманого відповідачем кредиту, тобто сумою коштів, котрі відповідач зобов`язався сплачувати на користь банку за отриманий нею кредит. Вказане узгоджується із пунктом 5.7. кредитного договору, яким визначено, що реальна річна процентна ставка складає 128.9000%. Абсолютне значення подорожчання кредиту складає 70175.2600 гривень. Вказані показники діють за умови своєчасного погашення позичальником грошових зобов`язань відповідно до п. 2.1. цього договору. Судом встановлено, що АТ «Ідея Банк» 04 вересня 2019 року була складена вимога про усунення порушення кредитних зобов`язань. Така вимога 06 вересня 2019 року була направлена на адресу відповідача [PERSON] рекомендованою поштою, про що свідчить опис вкладеного та реєстр відправки за формою ф.103 (а.с.22-23). З огляду на норми цивільного законодавства та укладеного між сторонами кредитного договору, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні вимоги представника відповідача про застосування позовної давності в один рік щодо стягнення пені за несвоєчасне погашення платежів, виходячи з наступного. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Згідно з положенням п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ст. 259 ЦК України). Відповідно до п. 5.5 кредитного договору № Р22.175.74189 сторони домовилися, що строк позовної давності за цим договором, в тому числі для стягнення неустойки (штрафу, пені), встановлюється сторонами тривалістю у 3 (три) роки. Відтак, судом встановлено, що між позивачем та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно з яким банк надав клієнту грошові кошти у кредит. Відповідач скористалася кредитними коштами, але свої зобов`язання за договором виконала не у повному обсязі. Загальна сума нарахованого банком боргу [PERSON] складає 39602,31 грн. Разом з тим, в розмір заборгованості, заявленої у позові, позивачем було вкладено нараховану плату за обслуговування кредиту в розмірі 502,12 грн та прострочену плату за обслуговування кредиту в розмірі 6886,08 грн. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також і Законом України «Про захист прав споживачів». За положеннями частини п`ятої статті 11, частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз вказаних норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Згідно з абзацами 2, 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач не зобов`язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки комісії або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. Кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачяться на користь споживача. Крім того, відповідно до статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. З рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг вбачається, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під часу кладення, так і виконання такого договору. Відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, відповідно, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як надання фінансового інструменту не є самостійною послугою, що підлягає сплаті позичальником. Так як надання фінансового інструменту у зв`язку із наданням кредиту відповідає економічним потребам самої кредитної установи (банку), то такі дії не є послугами, що надаються клієнту-позичальнику. З наведених підстав незаконною є встановлення винагороди за обслуговування кредиту, що за своїм змістом передбачає компенсацію за рахунок позичальника дій банку, які він здійснює на свою користь і які супроводжують кредит. З урахуванням викладеного, суд вважає позов АТ «Ідея Банк» підставним в чистині стягнення основного та простроченого боргу, строкових та прострочених відсотків та пені за несвоєчасне погашення платежів у загальній сумі, та, водночас, відмовляє у задоволенні тієї частини вимог, що стосується стягнення плати за обслуговування кредиту. V. Вирішення процесуальних питань, пов`язаних з ухваленням рішення. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд виходить з положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України та вважає за необхідне стягнути з відповідача пропорційну задоволеним вимогам суму сплаченого АТ «Ідея Банк» судового збору в сумі 1562,62 грн (32214,11 / 39602,31 х 1921). Водночас, як вбачається із заяви про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи, з метою надання професійної правничої допомоги АТ «Ідея Банк» у судовій справі за позовом позивача до відповідача про стягнення заборгованості між АТ «Ідея Банк» та Адвокатським об`єднанням "АСТРІМ" укладено договір про надання клієнту правової допомоги № ЮО-01/01/19 від 01 січня 2019 року. На виконання умов договору адвокату Олешек О.М. (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю серії ЛВ № 001149, видане 28 вересня 2018 року) надано довіреність для представництва інтересів позивача. Клієнту згідно умов договору було надано правову допомогу за тарифами згідно додатку №1 до договору «Тарифи на правову допомогу у справах» та розраховано ціну послуг (робіт), на підтвердження надання яких було складено та підписано між АТ «Ідея Банк» та адвокатським об`єднанням відповідний акт приймання-передачі наданих послуг від 01 листопада 2019 року (копія акту та витягу з нього є в матеріалах справи), і які були оплачені Адвокатському об`єднанню. Відповідно до витягу з додатку до акту приймання-передачі наданих послуг від 05 червня 2019 року, адвокатське об`єднання надало позивачу наступні послуги: аналіз справи по боржнику, надання консультації (усної) та узгодження правової позиції (перша інстанція) на суму 500,00 грн; складання позову до боржника на суму 800,00 грн.; підготовка заяви про розподіл судових витрат по справі на суму 800,00 грн, загальна сума 2100,00 грн Оплата яких підтверджується випискою по особовим рахункам за 01 листопада 2019 року. Вказані документи спростовують позицію відповідача, що викладена у відзиві на позов, щодо необґрунтованості вимоги про стягнення витрат на правову допомогу. Згідно з положенням ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Таким чином, з відповідача на користь позивача слід стягнути пропорційну задоволеним вимогам суму витрат на правничу допомогу у розмірі 1708,22 грн (32214,11 / 39602,31 х 2100).

Outcome: approved