Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-04 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 15.07.2020 року позивач ТОВ "ВЕЛЛФІН" звернулось до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь позивача заборгованість за договором позики в розмірі 198032,00 грн., а також витрати на оплату судового збору. Ухвалою від 22.07.2020 року провадження у справі відкрито. 20.08.2020 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості. 19.10.2020 року від ТОВ «ВЕЛЛФІН» до суду надійшла відповідь на відзив на позовну заяву. До судового засідання представник позивача не з`явився, в позовній заяві представник просить розглядати за відсутності позивача. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] позовні вимоги в судовому засіданні не визнав, підтримав наданий відзив та просить в задоволенні позову відмовити. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В позовних вимогах позивач посилається на те, що 02.06.2017 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] був укладений Договір позики №200133 в електронній формі, на підставі якого на картковий рахунок відповідача була перерахована сума позики в розмірі 5000,00 грн. Відповідачем умови договору позики не виконуються, внаслідок чого утворилась заборгованість в розмірі 198032,00 грн., в зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. У відзиві на позовну заяву [PERSON] посилається на те, що по вказаним вимогам закінчився строк позовної давності, ним не було підписано договір позики, не надано пояснень суми заборгованості, та розмір нарахованих відсотків значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. У відповіді на відзив на позовну заяву представник позивача зазначає, що строк позовної давності позивачем не пропущено, оскільки він обчислюється з моменту настання строку погашення чергового платежу; договір позики був підписаний відповідачем відповідно до умов Закону України «Про електронну комерцію»; відсотки відповідно до умов договору нараховувались в збільшеному розмірі внаслідок порушення зобов`язань відповідачем. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Як встановлено у судовому засіданні, між позивачем та відповідачем було укладено Договір позики №200133 від 02.06.2017 року в електронній формі, про що суду надані роздруківка заявки /а.с.15-18/ та Договору позики №200133 від 02.06.2017 /а.с.19-23/. Відповідно до умов вказаного договору Позикодавець надає Позичальникові на умовах, що передбачені даним Договором, грошові кошти в позику в сумі 5000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, зазначені у п. 1.1.5 цього Договору. Позика надається Позичальнику виключно за допомогою Веб-сайту Позикодавця (http://creditup.com.ua), за умови ідентифікації Позичальника та використання електронного цифрового підпису одноразовим ідентифікатором. Строк позики за цим Договором складає 30 днів, позика має бути повернута згідно Графіку розрахунків (додаток до Договору) до 02.07.2017 року. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] 08.07.2017 року уклав Додаткову угоду №1, якою пролонгував договір до 07.08.2017 року, що підтверджується саме Додатковою угодою №1 // та випискою з Особистої картки позичальника //. Окрім цього, 19.10.2017 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] укладено Додаткову угоду №2 //, якою була проведена реструктуризація та утверджений новий графік погашення заборгованості. Однак відповідач [PERSON] не виконав зобов`язання по поверненню суми отриманої позики та оплати відповідної плати за користування нею, чим порушив умови вказаного договору та додаткових угод, що вбачається з детального розрахунку заборгованості, наданого позивачем до позову, станом на 05.07.2020 року. Так, згідно вказаного розрахунку, заборгованість [PERSON] становить 198032,00 грн., з яких 5000,00 грн. основний борг; 93932,00 грн. заборгованість по відсоткам; 99100,00 грн. заборгованість за простроченими відсотками /а.с.76-87/. При цьому з наданих стороною позивача матеріалів вбачається, що боржником [PERSON] загальною сумою було сплачено 15394,00 грн., останній платіж з яких надійшов 27.03.2018 року, що підтверджується витягом з Особистої картки позичальника /а.с.69/, а також детальним розрахунком заборгованості /а.с.76-87/. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Відповідно до п. 5 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір - домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. 6) електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору; 12) одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір; Згідно з ч. 3 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Частинами 4, 5 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Згідно з\~ч.\~6\~Закону України\~«Про електронну\~комерцію» відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому\~статтею 12\~цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому\~статтею 12\~цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно з ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному\~статтею 12\~цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Згідно з ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході судового розгляду справи встановлено, що між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] 02.06.2017 року було укладено Договір позики №200133 та в подальшому Додаткові угоди до нього. Доводи сторони відповідача щодо того, що ним не підписувався вказаний договір, суд відхиляє, оскільки з матеріалів справи вбачається підписання вказаного договору відповідно до умов Закону України «Про електронну комерцію». При цьому суд погоджується з доводами сторони позивача щодо того, що відповідач жодним чином не заперечує: факту заповнення ним особисто Заявки на отримання позики з зазначенням у неї своїх особистих даних та розміру позики, яка додана до позову; факту покрокового виконання ним на Сайті Позивача порядку отримання позики та підписання електронного договору позики одноразовим ідентифікатором; факту надходження до Особистого кабінету відповідача договору позики №200133 від 02.06.2017 року, з яким відповідач був ознайомлений та не подавав жодних заяв щодо недійсності зазначеного правочину; факту надходження на картковий рахунок відповідача суми у день укладення договору позики 02.06.2017 року. Стосовно доводів відповідача щодо пропуску строку позовної давності суд зазначає, що останній платіж від [PERSON] на користь ТОВ «ВЕЛЛФІН» надійшов 27.03.2018 року, що підтверджується витягом з Особистої картки позичальника /а.с.69/, а також детальним розрахунком заборгованості /76-87/, в зв`язку з чим строк позовної давності позивачем не пропущений, оскільки обраховується з моменту настання строку погашення чергового платежу. Доводи сторони відповідача щодо безпідставності нарахування відсотків та необґрунтованості суми заявленої до стягнення заборгованості суд також відхиляє, оскільки вказані пояснення представника спростовуються витягом з особистої картки позичальника, детальним розрахунком заборгованості та умовами договору позики з додатковими угодами до неї. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог сума сплаченого при поданні позовної заяви судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved