Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, вказуючи, що з 20 лютого 2009 року він перебуває в зареєстрованому шлюбі з відповідачкою, від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] . Враховуючи, що спільне життя з відповідачкою у них не склалося, спільне господарство не ведуть та подальше спільне проживання та збереження шлюбу між ними не можливе, позивач просить розірвати шлюб з відповідачкою. В судовому засіданні позивач підтримав свої позовні вимоги та просив їх задовольнити з підстав викладених у позовних вимогах, пояснивши суду, що з вересня 2013 року вони не підтримують шлюбні відносини та проживають окремо і не ведуть спільне господарство. Відповідачка в судове засідання не з'явилася, про причини неявки суду не повідомила, будь-яких заяв про відкладення розгляду справи через загальну канцелярію до суду не надійшло, а тому на підставі заяви позивача і у відповідності до вимог ст. 224, 225 ЦПК України, суд вважає можливим провести судове засідання в заочному порядку. Вислухавши пояснення позивача , дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 20 лютого 2009 року, укладеного у Відділі реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 87 (а.с.7), від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] ( а.с. 8) . Спільне життя сторін не склалося через відсутність порозуміння, різні погляди на вирішення сімейних проблем, ігноруванням налагодження сімейних відносин, що призвело до втрати почуття поваги та любові. Сторони не підтримують сімейно-шлюбні відносини, не ведуть спільного господарства, не мають спільного бюджету, не живуть однією сім'єю, живуть за різними адресами та мають інші сім'ї . Від призначення судом строку на примирення позивач відмовився, вказавши про те, що подальше сімейне життя не є можливим, оскільки даний шлюб існує формально, а тому він свідомо прийняв рішення про розірвання шлюбу. Суд вважає, що позивач довів дійсність та незмінність волевиявлення про розірвання шлюбу. Відповідно до статті 112 Сімейного кодексу України шлюб розривається, якщо судом буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного із них. Побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки (стаття 1 СК України). Проте судом встановлено, що вказані паритетні засади побудови сімейних відносин у даного подружжя відсутні. Судом встановлено, що сім'я розпалась остаточно із-за непорозумінь, психологічної несумісності сторін, небажання відновити сімейні відносини, а тому подальше спільне життя сторін неможливе, збереження шлюбу є недоцільним та суперечить їх інтересам. Майнового спору у сторін не виникає, Щодо утримання та виховання неповнолітнього сина, зі слів позивача , відповідачка буде звертатися у примусовому порядку через суд про стягнення аліментів. На підставі викладеного, ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України, з урахуванням Постанови № 11 від 21 грудня 2007 року Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділу спільного майна подружжя" та,

Outcome: approved