Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-11 00:00:00

Позивач 11 грудня 2015 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], Дніпропетровської міської ради, треті особи: Друга\~Дніпропетровська державна нотаріальна контора, Реєстраційна служба Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, Комунальне підприємство «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради про визнання права власності в порядку спадкування (а.с.4-7). В обґрунтування позовних вимог зазначив, [INFO] року померла його бабуся - [PERSON], яка за життя склала заповіт від 04.03.1999 року, згідно якого все своє майно в рівних частках заповіла [PERSON] та [PERSON]. На праві власності [PERSON] належало домоволодіння [ADDRESS] що і являється спадковим майном. Так як позивач та його батько проживали разом із [PERSON] за однією адресою, то фактично прийняли спадщину після її смерті. [INFO] року помер [PERSON], після його смерті єдиним спадкоємцем є позивач. У встановлений законом шестимісячний строк позивач звернувся до нотаріальної контори для прийняття спадщини, але державним нотаріусом Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку із тим, що за даною адресою значаться дві інвентаризаційні справи за адресою: [ADDRESS], тому визначити спадкове майно неможливо. Враховуючи вищевикладене позивач вимушений був звернутися до суду із даним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO] року та визнати за ним право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO] року. Позивач в судове засідання не з'явився. Про день, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. До суду надав письмову заяву, в якій просить справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі (а.с.95). Відповідачка - [PERSON], в судове засідання не з'явилась. Про день, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином. Про причин своєї неявки не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без своєї участі не надсилала. Співвідповідач - Дніпропетровська міська рада, в особі свого законного представника, в судове засідання не з'явився. Про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином, про що свідчить письмова розписка в матеріалах справи (а.с.69). Про причини неявки представника не повідомив. Письмових заяв про розгляд справи без участі свого представника не надсилав. Третя особа - Друга Дніпропетровська державна нотаріальна контора, в особі свого представника, в судове засідання не з'явилась. Про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. До суду надіслала письмову заяву про розгляд справи без присутності свого представника, у зв'язку із виробничою завантаженістю, відповідно до чинного законодавства (а.с.27). Третя особа - КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР, в особі свого представника, у судове засідання не з'явилась. Про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. Про причин неявки свого представника не повідомила. Письмових заяв про розгляд справи без участі представника не надсилала. У відповідності до ст..1 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 197 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. За ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Суд, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що домоволодіння [ADDRESS] на підставі договору дарування від 07 травня 1976 року на праві власності належало [PERSON] (а.с.8-9,13). Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР, право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Згідно зі ст.. 101 ЦК Української РСР (в редакції, що діяла на момент виникнення права на будинок), в особистій власності громадянина може бути один жилий будинок (або частина його). У подружжя, яке проживає спільно, та його неповнолітніх дітей може бути тільки один жилий будинок (або частина його), що належить на праві особистої власності одному з них або є в їх спільній власності. Так, відповідно до ст..316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За ст..328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За життя [PERSON] склала заповіт від 04.03.1999 року, яким усе своє майно, до складу якого входить домоволодіння [ADDRESS], заповіла у рівних частках [PERSON] та [PERSON] (а.с.12). [INFO] року померла [PERSON] (з.а.с.53). Позивач належним чином прийняв спадщину після її смерті, про що свідчить його заява в матеріалах спадкової справи №894/1999р. (а.с.50). [INFO] року помер [PERSON] (з.а.с.42), після його смерті позивач належним чином прийняв спадщину, звернувшись до ДДДНК із відповідною заявою, про що свідчать матеріали спадкової справи №640/2003р. (а.с.38-47). Згідно рішення від 13 травня 2014 року та ухвали від 16 лютого 2015 року Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська (а.с.44-45,46), встановлено факт родинних відносин між [PERSON], [INFO], та [PERSON], померлим [INFO] року, [PERSON], похованою 21.04.1999 року, а саме те, що [PERSON] є рідним сином [PERSON] та рідним онуком [PERSON]. Встановлено факт належності [PERSON], [INFO], заповіту посвідченого 04.03.1999 року, приватним нотаріусом ДМНО Базилевим С.П., зареєстрованого в реєстрі за №554, згідно [PERSON] заповідала усе своє майно сину [PERSON] та [PERSON] в рівних частках. У відповідності до ст.. 529 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Статтею 549 ЦК УРСР (у редакції 1963 року) встановлюється, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Згідно ст. 560 ЦК УРСР в редакції 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави (статті 534, 553, 555 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1233 ЦК України, заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Але, Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], померлого [INFO] року та після смерті [PERSON], померлої [INFO] року, у зв'язку із тим, що на спадкове майно, а саме: домоволодіння [ADDRESS], заведено дві інвентаризаційні справи в БТІ, що робить неможливим визнання складу спадкового майна (а.с.14,15). Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. У відповідності до п.23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Так, судом встановлено, що у [ADDRESS], яке належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с.16-17). Згідно відомостей КП «ДМБТІ» ДОР на об'єкти нерухомого майна за адресою: [ADDRESS] значаться дві інвентаризаційні справи, відповідно до першої: право власності на домоволодіння зареєстровано за [PERSON], згідно другої - за [PERSON] (а.с.96). Рішенням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради №3657 від 21.12.2004 року погоджено проект «Про присвоєння найменувань проїздам у місті Дніпропетровську» (а.с.93). Рішенням Дніпропетровської міської ради №54/30 від 21 вересня 2005 року «Про присвоєння найменувань проїздам у м. Дніпропетровську» (а.с.74-78), присвоєно нові найменування (перейменування) існуючим проїздам міста, назви яких та адресація забудови на яких дублюються на території Ленінського району: одну з трьох [ADDRESS] у [ADDRESS], згідно зі схемою (додається); одну з трьох [ADDRESS] у [ADDRESS], згідно зі схемою (додається); найменування однієї існуючої [ADDRESS] з упорядкованою адресацією забудови зберігається, згідно зі схемою (додається); один з п'яти [ADDRESS] у [ADDRESS], згідно зі схемою (додається); один з п'яти [ADDRESS] у [ADDRESS], згідно зі схемою (додається); один з п'яти [ADDRESS] у [ADDRESS] згідно зі схемою (додається); один з п'яти [ADDRESS] у [ADDRESS] згідно зі схемою (додається); найменування одного з [ADDRESS] з упорядкованою адресацією забудови зберігається, згідно зі схемою (додається). У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно зі ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ст. 561 ЦК Української РСР (в редакції 1963 року), свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими, в повному обсязі доведеними, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до ст. 88 ЦПК України, суд приходить до висновку, так як позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а також те, що позивач не ставить питання про відшкодування судових витрат, суд вважає за можливе не відшкодовувати їх за рахунок відповідачів на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved