Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про розірвання шлюбу, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачкою з 2011 року проживають окремо, оскільки між ними часто виникали непорозуміння, що призвели до розпаду сім'ї. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить розірвати шлюб між сторонами. 20.09.2017 року відповідачка звернулася до суду із зустрічним позовом до позивача про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини, мотивуючи свої вимоги тим, що сімейне життя між сторонами не склалося і з 2011 року вони проживають окремо. На грунті постійних докорів з боку [PERSON] у позивачки за зустрічним позовом розвився невроз нав'язливих станів, тривожно-фобічний синдром, в результаті чого у період перебування у шлюбі вона отримала інвалідність ІІІ групи. Відповідач також є інвалідом ІІ групи, але при цьому має значні доходи від здачі майна в оренду, отримує значну пенсію, тоді як вона має незначний дохід у вигляді пенсії. Розмір пенсії є таким, що їй не вистачає на проживання та лікування, оскільки вона також самостійно сплачує квартплату та комунальні послуги за квартиру. На підставі викладеного відповідачка [PERSON] звертається до суду з даним зустрічним позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на її користь аліменти на її утримання у розмірі ? частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 10.10.2017 року зустрічну позовну прийнято до розгляду одночасно з основним позовом. 26.12.2017 року до суду подано заяву позивача [PERSON] про уточнення підстав для задоволення позову. 26.12.2017 року до суду подано заперечення позивача [PERSON] на зустрічну позовну заяву. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, заперечував проти задоволення зустрічних позовних вимог, зважаючи на те, що вони не проживали однією сім'єю з 2006 року, інвалідність дружини настала у період окремого проживання, а тому підстав для стягнення з нього аліментів немає. Також позивач зазначив, що він отримує пенсію, є інвалідом ІІ групи, а тому не має можливості надавати матеріальну допомогу на утримання дружини. Просив у задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, заперечував проти зустрічних позовних вимог, а також повністю підтримав пояснення позивача. Відповідачка [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позову про розірвання шлюбу, зважаючи на те, що сім'ю зберегти неможливо, а також просила задовольнити зустрічний позов. Представник відповідачки у судовому засіданні повністю підтримала пояснення відповідача, просила основний та зустрічний позови задовольнити. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі, зареєстрованому 02 березня 1985 року у Чорнобильському відділі ЗАГС Київської області, актовий запис № 22, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. У період перебування у шлюбі у сторін народилося двоє дітей, які на даний час є повнолітніми. Як встановлено при розгляді справи та доведено належними доказами, сторони у справі з 2011 року однією сім'єю не проживають, спільне господарство не ведуть, їх стосунки носять формальний характер, обидва вважають неможливим збереження сім'ї. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України суд з?ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення . З урахуванням вищевикладеного та встановлених обставин справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про розірвання шлюбу підлягають задоволенню, оскільки збереження сім?ї та поновлення шлюбних відносин неможливо. Що стосується зустрічних позовних вимог про стягнення аліментів, то судом встановлено наступне. Позивачка за зустрічним позовом [PERSON] 19.03.2008 року отримала інвалідність ІІІ групи, що підтверджується відповідною довідкою від 19.03.2008 року. Інвалідність [PERSON] пов'язана із впливом аварії на ЧАЕС. Відповідно до довідки Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України в м. Києві від 14.09.2017 року позивачка отримує пенсію по інвалідності у розмірі 1708, 42 грн. Крім того, позивачка хворіє на невроз нав'язливих станів, тривожно-фобічний синдром, що підтверджується медичними виписками. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] є інвалідом ІІ групи з 10.01.2011 року, що підтверджується відповідно довідкою від 11.01.2011 року. Інвалідність [PERSON] пов'язана з роботами на ЧАЕС. Відповідач [PERSON] отримує пенсію, розмір якої становить 5789, 35 грн., що підтверджується довідкою Лівобережного об'єднаного управління Пенсійного фонду України у м. Києві від 11.10.2017 року. Також відповідач отримує компенсацію за харчування у розмірі 400, 00 грн. та одноразову допомогу у розмірі 1368, 00 грн. Під час розгляду справи доказів про те, що сторони отримують інші доходи, суду не надано. Відповідач також хворіє на псоріаз, артеріальну гіпертензію 2 ступеню, тяжкий перебіг, дисциркуляторну енцефолопатію 2 ступеню та інші хвороби, що підтверджується медичними виписками. За положеннями частин другої-четвертої статі 75 СК України право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є інвалідом І, ІІ чи ІІІ групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть бути призначені за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (стаття 76 СК України); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Таким чином право на утримання (аліменти) має непрацездатна особа, яка не забезпечена прожитковим мінімумом. Як вбачається з письмових матеріалів справи, розмір пенсії позивачки за зустрічним позовом, як інваліда ІІІ групи, становить 1708, 42 грн. Законом України "Про Державний бюджет України на 2018 рік" визначено на 2018 рік прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 01 січня 2018 року - 1373, 00 грн., з 01 липня 2018 року - 1435, 00 грн. Отже, [PERSON] отримує пенсію по інвалідності у розмірі, що забезпечує її прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини четвертої статті 75 СК України. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного Суду України від 13.04.2016 року у справі № 3066цс-15. Таким чином, суд вважає, що на даний час позивачка [PERSON] не є особою, яка потребує матеріальну допомогу у розумінні ч. 4 ст. 75 Сімейного кодексу України, а тому і зустрічні позовні вимоги про стягнення аліментів на утримання непрацездатної дружини задоволенню не підлягають. Що стосується заперечень відповідача за зустрічним позовом про те, що сімейні стосунки припинені у 2006 році і з того часу сторони проживають окремо, а тому інвалідність наступила у період окремого проживання, то слід зазначити наступне. Під час розгляду справи відповідач у своїх запереченнях проти зустрічного позову зазначав про те, що він з 2006 року проживає у квартирі, що була отримана ним у спадщину від батьків, а саме у квартирі [ADDRESS]. На даний час відповідач проживає у вказаній квартирі разом з сином. Позивачка за зустрічним позовом, заперечуючи проти викладених обставин, вказує про те, що сторони не проживають разом з 2011 року, до цього часу вони жили разом, вели спільне господарство, незважаючи на те, що стосунки між ними були напруженими. Досліджуючи дані обставини, судом було встановлено наступне. Сторони по справі проживали однією сім'єю до 2011 року. Даний факт знайшов своє підтвердження під час розгляду справи і був доведений належними доказами. Так, допитані судом свідки з боку позивачки за зустрічним позовом пояснили наступне. Так, свідок [PERSON] (донька сторін) у судовому засіданні пояснила, що батько проживав разом з ними до кінця 2011 року. Після конфлікту із побиттям матері він пішов з дому і став проживати у квартирі своїх батьків. До цього вони проживали разом у квартирі на Троєщині, вели спільне господарство, батько постійно надавав кошти для придбання продуктів харчування та інші необхідні речі. З 2016 року брат проживає у квартирі разом з батьком. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є подругою [PERSON] До 2011 року вона проживала разом із своїм чоловіком, після чого він пішов і вони стали жити окремо. Також свідок пояснила, що неодноразово бувала у квартирі сторін, як у період їх спільного проживання, так і після того, як чоловік пішов, а тому неодноразово бачила [PERSON] в квартирі. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що сім'я [PERSON] її сусіди. Останнім раз вона бачила [PERSON] у 2014 році. До цього часу вона постійно зустрічала його у під'їзді, він проживав у квартирі на Троєщині. Приблизно з 2014 року вона його перестала бачити. Покази допитаних свідків є послідовними, чіткими, заснованими на власних спостереженнях, повністю узгоджуються з іншими письмовими доказами у справі, а тому приймаються судом до уваги, як достовірні та такі, що відповідають дійсності. Також крім показів свідків факт спільного проживання сторін у справі підтверджується і викладеними у позові [PERSON] обставини, зокрема, щодо того, що вони стали проживати окремо з 2011 року. Допитані у судовому засіданні свідки з боку відповідача за зустрічним позовом пояснили наступне. Так, свідок [PERSON] у суді пояснив, що [PERSON] є його товаришем. Вони з жінкою не проживають приблизно 12-15 років. Йому це достовірно відомо, оскільки він допомагав перевозити деякі речі [PERSON] до квартири на [ADDRESS], але до квартири він не заходив. З 2008 року він буває іноді в гостях у [PERSON], а він у нього. Свідок [PERSON] у суді пояснив, що він є сусідом [PERSON] з 1986 року на [ADDRESS]. З січня 2006 року [PERSON] постійно проживає у квартирі на [ADDRESS], він бачить [PERSON] у ліфті або на вулиці. Свідок [PERSON] у суді пояснила, що є сусідкою [PERSON] з 1990 року. [PERSON] проживає у квартирі на [ADDRESS] приблизно з 2006 року. Бачить вона [PERSON] на вулиці, біля автомобіля або у під'їзді. Іноді вони святкують разом свята. Свідок [PERSON] у суді пояснив, що вони товаришують з [PERSON] зі школи. Зазначив, що сторони у справі давно разом не проживають, оскільки [PERSON] переїхав до квартири батьків у 2006 році. З того часу він бачить іноді [PERSON] на вулиці, або вони телефонують один одному. Зі слів [PERSON] йому відомо, що з жінкою він не проживає. Але слід зазначити, що фактично свідки пояснили у суді обставини, що їм відомі зі слів відповідача за зустрічним позовом [PERSON], практично ніхто із свідків не буває постійно у квартирі на [ADDRESS], лише іноді зустрічають відповідача на вулиці або у під'їзді. Суд вважає, що жодні із наведених свідками обставин не дають підстав стверджувати, що відповідач [PERSON] з 2006 року постійно проживає у квартирі на [ADDRESS], а тому судом заперечення відповідача у цій частині до уваги не приймаються. Що стосується заяви позивачки за зустрічним позовом про відшкодування витрат на правничу допомогу, то, враховуючи, що суд відмовляє у задоволенні зустрічним позовних вимог, то і підстав для стягнення витрат на правничу допомогу також немає. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що сторони у справі звільнені від сплати судових витрат, суд відносить їх на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved