Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

Заявник [PERSON], який проживає за адресою: [INFO], звернувся до суду із заявою про встановлення факту смерті, заінтересована особа Дружківський міський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Обґрунтовуючи заяву зазначив, що 31.01.2018 року його батько, [PERSON], [INFO], помер в м. Харцизьк Донецької області, але в органі Державної реєстрації актів цивільного стану йому було відмовлено у реєстрації смерті у звязку з тим, що документ, що підтверджує смерть видано на неконтрольованій органами державної влади України території та рекомендовано звернутись до суду. Єдиною підставою для державної реєстрації смерті в даних випадках є рішення суду про встановлення факту смерті. Вказав, що встановлення даного факту також необхідно для отримання свідоцтва про смерть та оформлення в майбутньому спадщини. Заявник у судовому засіданні пояснив, що він є сином [PERSON], [INFO], який проживав в [INFO], був громадянином України. Його батьки разом не жили оскільки розлучились. Йому відомо, що батько останній час хворів та помер 31.01.2018 року у лікарні в м.Харцизьк. Про смерть батька він дізнався від сина своєї тітки [PERSON] [PERSON]. Поховали батька на кладовищі «Центральне» у м.Харцизьку 02.02.2018 року. Просив суд задовольнити його вимоги та встановити факт смерті його батька. Зазначив, що встановлення даного факту йому необхідно для отримання свідоцтва про смерть батька та оформлення в подальшому спадщини. Представник заінтересованої особи, Дружківського міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в судове засідання не зявився. Будь-яких заяв від заінтересованої особи до суду не надходило. Заслухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], 15.04.1953 року в м. Харцизьк Донецької області, підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] зареєстрований за адресою [INFO], що підтверджується копією паспорта заявника (а.с.4-7). Судом встановлено, що заявник [PERSON] є сином [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження заявника серії VII-НО №451494 від 15.11.1989 року. (а.с.8). Згідно копії лікарського свідоцтва про смерть № 21 від 31.01.2018 року, копії довідки про причину смерті №21 від 31.01.2018 року (а.с.10), які видані лікарем Центральної міської лікарні м.Харцизька №1 Донецької народної республіки, [PERSON], [INFO] помер 31 січня 2018 року, причина смерті: таксична енцелофалопатія (а.с.10). Згідно копії свідоцтва про смерть серії ДНР №100650, [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], 31.01.2018 року помер в м.Харцизьк, про що Харцизьким міським відділом запису актів громадянського стану державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької народної республіки складено актовий запис №133 від 01.02.2018 року (а.с.9). Вищевказані досліджені документи, а саме копія свідоцтва про смерть, копії лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті - видані органами та закладами м.Харцизьк, які розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. З відмови у проведенні державної реєстрації смерті в.о. начальника Дружківського міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 23.04.2018 року № 15.34-24-1280, вбачається, що у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], який помер 31.01.2018 року, було відмовлено, так як заявником предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р.№545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» (а.с.11). З повідомлення в.о.начальника Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 24.04.2018 року № 15.31-5/1536, вбачається, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актовий запис про смерть на [PERSON], [INFO], не виявлено. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Даючи оцінку допустимості копії свідоцтва про смерть, копії лікарського свідоцтва про смерть та копії довідки про причину смерті, які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст. 19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавтва має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини\~ (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, органом реєстрації, лікарняним закладом), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності\~ підтверджують факт смерті громадянина України [PERSON], [INFO], який помер 31 січня 2018 року у м. Харцизьк Донецької області, і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть його батька та оформлення в подальшому спадщини. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України для оформлення в подальшому спадщини. На підставі ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved