Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-23 00:00:00

Заявниця звернулася до суду із заявою, в якій зазначила, що [INFO] року в місті Донецьку померла її бабуся - [PERSON]. Оскільки лікарське свідоцтво про смерть було отримано на тимчасово окупованій території Україні, це призвело до неможливості отримання свідоцтва про смерть в органах ДРАЦС України. За таких обставин заявниця вимушена звернутися до суду із заявою про встановлення факту смерті своєї бабусі у певний час. Заявниця [PERSON] в судове засідання не з"явилась, надавши письмову заяву, в якій просила розглянути справу без її участі, просила суд встановити факт смерті [PERSON] в м.Донецьку [INFO] року та допитати як свідка [PERSON], якому відомі безпосередньо обставини, які підлягають доказуванню в даній справі. Представник заінтересованої особи - Приморського районного у місті Маріуполі відділу державної реєстрації актів цивільного стану до суду не з'явився, надавши суду заяву про розгляд справи без участі представника цього органу. Суд, допитавши свідка та дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про задоволення заяви з огляду на наступне. Згідно ч. 1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час, у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території. Судом встановлено, що заявниця [PERSON], [INFO], є онукою [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження заявниці [NUMBER], свідоцтвом про народження батька заявниці [PERSON], свідоцтвом про одруження заявниці [NUMBER]. (а.с.8,9,11) Свідок [PERSON] суду показав, що він є сином [PERSON], яка в 2015 році двічі перенесла інсульт та знаходилась на стаціонарному лікуванні в Донецькій міській клінічній лікарні №17, а він надавав їй необхідну допомогу та догляд, забезпечував ліками. [INFO] року його мати померла вдома, за місцем свого мешкання в м.Донецьку. Судово-медичне дослідження не проводилось, свідоцтво про смерть видано було лікарем на підставі даних з амбулаторної картки, оскільки його мати страждала на тяжке захворювання. Організацією поховання займався також він. [PERSON] похована 12.11.2016 року на Щегловському кладовищі в місті Донецьку. На підтвердження своїх доводів та пояснень заявниця надала лікарське свідоцтво та довідку про причину смерті, з яких вбачається, що [PERSON], [INFO], померла [INFO] року в м.Донецьку. Причиною її смерті зазначено: хронічна мозкова недостатність, наслідки інфарктів мозку з гіпертензією в 2006, 2015 роках. З наданих свідком [PERSON] суду копій епікрізів з історій хвороб та висновків комп"ютерної томографії головного мозку вбачається, що за життя [PERSON] в 2015 році двічі проходила стаціонарне лікування в Донецькій міській клінічній лікарні №17, з діагнозом: повторний інфаркт мозку (2006, 2015 р.р.) з елементами моторної та сенсорної афазії; атеросклеротичний кардіосклероз тощо. Місто Донецьк Донецької області, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України № 1085 від 07.11.2014 року, входить до переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють або здійснюють не в повному обсязі свої повноваження. Даючи оцінку допустимості довідки про смерть, як документу, що виданий органом на тимчасово окупованій території України, суд керується ч.2 ст. 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України. Крім того, суд враховує норму статті 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» якою встановлено, що будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Оцінюючи медичне свідоцтво та довідку про причину смерті, суд виходив з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини, є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвивав цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому, ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). На звернення до органів РАЦС, заявниці відповідно до листа № 15.5-17-99 від 29.03. 2017 року було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть [PERSON], оскільки на підтвердження факту смерті заявником надано документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ від 08.08.2006 року (а.с. 5) Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території може бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування) тощо. За таких обставин у інший спосіб, крім як за рішенням суду, заявниця не зможе реалізувати свої права, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви в повному обсязі та встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved