Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

Заявниця звернулася до суду із заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. На підставу своїх вимог посилається на те, що її сина [PERSON] [INFO] було призвано на військову службу по мобілізації та 13.05.2014 р. переведено до 14 БТрО «Черкаси». В подальшому він брав участь в боях в зоні проведення бойових дій на території Донецької та Луганської областей у складі військової частини [NUMBER] Збройних Сил України в період з 19.06.2014 року по 27.07.2014 року та з 29.07.2014 року по 31.08.2014 року. Наприкінці серпня 2014 року в районі міста Іловайська та прилеглих до нього районів Донецької області під час боїв її син загинув, а тому вона просить встановити факт загибелі її сина при виконанні обов`язку військової служби внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України, що можливо встановити лише у судовому порядку. Звернення до суду з цією заявою обумовлено тим, що вона має на меті визначення статусу її сина, як особи, яка перебувала під захистом Конвенції про поліпшення долі поранених і хворих у діючих арміях, яка ратифікована Україною 03.07.1954 року, тобто жертви міжнародного збройного конфлікту, що обумовлює виникнення прав та обов`язків, передбачених цією конвенцію, іншими нормами міжнародного права. В судовому засіданні представник заявниці заяву підтримав повністю та просив суд її задовольнити на підставі фактів викладених в заяві. Заінтересовані особи - Міністерство соціальної політики України, Російська Федерація належним чином повідомленні про день, час і місце розгляду справи, тому їх неявка в судове засідання не перешкоджає розгляду справи. Вислухавши представника заявниці, вивчивши матеріали даної справи, дослідивши докази надані по справі, суд вважає, що заява підлягає до задоволення повністю виходячи з таких доказів: Судом встановлено, що заявниця є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Згідно повідомлення тво військового комісара [INFO] на виконання Указу Президента України 17.03.2014 р. №303/2014 «Про часткову мобілізацію» [PERSON] призваний 19.03.2014 р. на військову службу [PERSON] 13.05.2014 р. переведений до БТрО «Черкаси». Згідно Довідки №7488 від 21.10.2014 року про безпосередню участь особи в антитерористичній операції, забезпечення її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України вона видана солдату [PERSON] про те, що він дійсно в період з 19.06.2014 року по 27.07.2014 р. та з 29.07.2014 р. по 31.08.2014 р. безпосередньо брав участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення і захисті незалежності, суверенітету та територіальної цілісності України в районі/районах проведення антитерористичної операції (Донецькій та Луганській областях). Згідно свідоцтва про смерть від 01 квітня 2015 року [PERSON] помер [INFO] , місце смерті України Донецька область місто Харцизьк, місто Іловайськ. Згідно довідки про причину смерті [PERSON] помер [INFO] , причина смерті множинні осколкові поранення правої верхньої кінцівки та грудної клітки з ушкодженням внутрішніх органів. Згідно з Витягом із наказу командира військової частини [NUMBER] - польова пошта (по стройовій частині) № 80 від 07.04.2015 року смерть солдата [PERSON] настала в результаті множинних осколкових поранень правої верхньої кінцівки та грудної клітки з ушкодженням внутрішніх органів, ушкодження внаслідок військових дій передбачених законом та воєнних операцій. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби Згідно нагородних посвідчень [PERSON] посмертно нагороджено орденом "ЗА МУЖНІСТЬ" ІІІ ступеня та медаллю «ЗА ЄДНІСТЬ УКРАЇНИ». Відповідно до\~ст.55 Конституції України\~права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч.1-2\~ст.124 Конституції України\~делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. В\~Рішенні Конституційного Суду України від 07.05.2002 року № 8-рп/2002\~(справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов`язок відповідно до ч.2\~ст.55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом ч.2\~ст.64 Конституції України\~право на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. За змістом\~статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов`язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов`язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов`язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 313; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 129). Навіть за виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ECHRу справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 333; рішення ECHR у справі «Catan та інші проти Молдови та Росії», § 109; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов`язань. Такі зобов`язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ECHR у справі «Ilascu та інші проти Молдови та Росії», § 335, § 339; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 131). Таким чином, перша частина цих зобов`язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов`язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, §346; рішення ECHR у справі «Sargasyan v. Azerbaijan», § 132). Відповідно до ч.1\~ст.293 ЦПК України\~окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно ч.1\~ст.315 ЦПК України\~суд розглядає справи про встановлення факту: родинних відносин між фізичними особами; перебування фізичної особи на утриманні; каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру. Відповідно ч.2\~ст.315 ЦПК України\~у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно п.1\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» № 5 від 31.03.1995 року\~в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Відповідно до п.2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 року\~не можуть розглядатися судами заяви про встановлення фактів належності до осіб, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи до ветеранів чи інвалідів війни, проходження військової служби, перебування на фронті, у партизанських загонах, одержання поранень і контузій при виконанні обов`язків військової служби, про встановлення причин і ступеня втрати працездатності, групи інвалідності та часу її настання, про закінчення учбового закладу і одержання відповідної освіти, одержання урядових нагород. Відмова відповідного органу в установленні такого факту може бути оскаржена заінтересованою особою до суду в порядку передбаченому законом. Норми чинного законодавства України не передбачають право суду перебирати на себе повноваження інших державних органів. Суд може за наявності достатніх правових підстав визнати неправомірними дії компетентних державних органів щодо розгляду спірного питання. Справи про встановлення фактів розглядаються судом, якщо чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Суд зазначає, що законодавством не встановлено іншого порядку, аніж судовий для встановлення факту про який просить заявниця. Загальновідомим є факт, що стосовно України Російською Федерацією вчиняється збройна агресія - це підтверджується численними статтями та документами, які містяться в матеріалах справи. В свою чергу, вказаний факт визнається і державними органами в своїх нормативно-правових актах, а саме: Кабінетом Міністрів України в постанові від 20.08.2014 року №413, постанові від 16.05.2018 року №368 та ін.; Верховною Радою України в\~Законі України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях»\~та ін.; Верховним Судом у постановах винесених за результатами розгляду справ № 363/2981/16-ц, № 428/12368/16-ц. Отже, суд вважає встановленим факт, що смерть сина заявниці, який загинув 29.08.2014 р. при виконанні обов`язку військової служби в зоні АТО в районі м. Харцизьк м. Іловайськ Донецької області України, сталася внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України. Суд вважає, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою\~статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду на наступне. По-перше, вказана норма визначає імунітет від пред`явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. По-друге, підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15\~преамбули\~Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина четверта\~статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право»\~вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року №13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». Враховуючи наведене,

Outcome: approved