Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-03 00:00:00

І. Стислий виклад позицій учасників справи. У грудні 2020 року [PERSON] (далі за текстом - [PERSON] , позивач) в особі представника Лимара Ю. В. звернувся до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, поширеної відповідачем [INFO] на своїй персональній сторінці в соціальній мережі Facebook, та зобов`язання протягом 10 календарних днів з дня набрання рішенням законної сили за власний кошт спростувати недостовірну інформацію шляхом опублікування відповідного повідомлення на своїй персональній сторінці в соціальній мережі Facebook. Позов обґрунтований такими обставинами. [INFO] на телеканалі «Україна» в ефірі ток-шоу «[INFO] » пролунав виступ [PERSON] , частина якого стосувалася [PERSON] і членів його родини та мала відверто маніпулятивний та неправдивий характер. Наступного дня, [INFO] , відповідач у мережі Інтернет на своїй персональній сторінці в соціальній групі Facebook [INFO] за посиланням [INFO] розмістив частину цього виступу такого змісту: «Мой ответ вору и коррупционеру [PERSON] , который за время войны, грабя страну превратился в долларового миллиардера, построил в Америке отельный бизнес получивши для себя и своей семьи американское гражданство». Поширена умисно відповідачем серед великої кількості підписників та відвідувачів його сторінки інформація про те, що позивач є крадієм та корупціонером, грабував країну під час війни, має готельний бізнес в Америці та отримав для себе та родини американське громадянство є неправдивою, порочить його честь, гідність та ділову репутацію, а тому підлягає спростуванню. Позивач у судове засіданні не прибув. Його представник, адвокат Лимар Ю. В., в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві. Відповідач у судове засіданні не прибув. Його представник, адвокат Баховський М. М., у судовому засіданні заперечував проти позову з тих підстав, що стороною позивача не доведено, що інформація в соціальній мережі, доступ до якої має будь-яка особа, була розміщена саме відповідачем. Також посилався на те, зміст допису є оціночним судженням, а межі допустимої критики позивача як публічної особи є значно ширшими, ніж окремої пересічної особи. ІІ. Рух справи, заяви (клопотання) учасників справи та процесуальні дії суду. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 23.12.2020 справу передано на розгляд до Дарницького районного суду м. Києва (а. с. 59). Ухвалою від 03.02.2021 суд відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання на 05.04.2021. Розгляд справи, призначений на 05.04.2021, не відбувся у зв`язку із перебування судді у відпустці (а. с. 78). У судовому засіданні від 27.07.2021 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті на 07.10.2021 (а. с. 85). У судовому засіданні від 04.11.2021 суд повернув представникові відповідача відзив на позовну заяву, заслухав вступні промови представників сторін, дослідив матеріали справи, заслухав додаткові пояснення представників сторін та їхні виступи в дебатах, після чого видалився до нарадчої кімнати, по виходу з якої оголосив вступну та резолютивну частину рішення. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, норми права і мотиви їх застосування. Позивач та відповідач є відомими у державі політичними діячами. [INFO] у мережі Інтернет в соціальній групі Facebook за посиланням [INFO] на сторінці користувача з іменем « [PERSON] » о 12:04 був опублікований допис такого змісту: « Мой ответ вору и коррупционеру [PERSON] , который за время войны, грабя страну превратился в долларового миллиардера, построил в Америке отельный бизнес получившив для себя и своей семьи американское гражданство». Поруч з дописом розміщене фото з логотипом у нижньому лівому кутку «[INFO] », на якому знаходяться позивач та відповідач, який виголошує промову в мікрофон. Авторство даного інформаційного матеріалу відповідачем [PERSON] не спростовано, а відтак він є належним відповідачем у даній справі. Даючи оцінку доводам позивача про недостовірність наведеної інформації та порушення її поширенням його особистих немайнових прав, суд виходить з наступного. Основний закон України проголошує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, та гарантує кожному право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (статті 3, 34 Конституції України). Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань кореспондує обов`язку не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей (стаття 68 Конституції України). Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Відповідно до статті 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 201 ЦК України передбачено, що честь, гідність і ділова репутація є особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством. Згідно зі статтями 297, 299 ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі, на їх недоторканність. Відповідно до положень статті 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Під поширенням інформації необхідно розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Водночас статтею 30 Закону України «Про інформацію» встановлено, що ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. У разі, коли позивач є публічною особою, то суд, розглядаючи і вирішуючи справу про захист його гідності, честі чи ділової репутації, повинен ураховувати положення Декларації Комітету Міністрів Ради Європи про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року (далі - Декларація), а також рекомендації, що містяться у Резолюції № 1165 (1998) Парламентської Асамблеї Ради Європи про право на недоторканність особистого життя (далі - Резолюція). У Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. Проблеми, пов`язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у рішеннях «Газета «Україна-центр» проти України», «Нікула проти Фінляндії», «Яновський проти Польщі» та інших, суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження, закладені в пункті 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, стаття 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом - це передумова плюралізму поглядів. Європейський суд з прав людини 2 червня 2016 року ухвалив рішення у справі № 61561/08 «Інститут економічних реформ проти України», де, розглядаючи питання забезпечення балансу між свободою вираження поглядів та захистом репутації особи, зазначив, що відповідно до пункту 2 статті 10 Конвенції, існує мало можливостей для обмеження політичних висловлювань чи дебатів з питань, що становлять суспільний інтерес, при цьому високий рівень захисту свободи вираження поглядів буде надаватися у випадках, коли висловлювання стосуються питання, що становить суспільний інтерес. У зазначеному рішення суд проводить відмінність між твердженнями про факти і оціночними судженнями. Існування фактів можна довести, тоді як правдивість оціночних суджень не підлягає доведенню. Оціночне судження не може бути доведене, це порушує саму свободу думки, яка є основною частиною права, гарантованого статтею 10 Конвенції. Для того, щоб розрізняти фактичне твердження і оціночне судження, необхідно брати до уваги обставини справи і загальний тон зауважень, оскільки твердження про питання, що становлять суспільний інтерес, є оціночними судженнями, а не констатацію фактів. Оцінка змісту публікації, яка була поширена в мережі Інтернет в соціальній групі Facebook дає підстави для висновку, що викладена в ній інформація стосується діяльності позивача [PERSON] , як колишнього Прем`єр-міністра України, і є негативною, оскільки автор стверджує, що позивач є злодієм, тобто особою, яка вчиняє крадіжки, та корупціонером, тобто особою, яка використовує своє службову та політичну діяльність з метою особистого збагачення, що є кримінально карними правопорушеннями. Результатом такої злочинної та корупційної діяльності позивача відповідач упевнено називає грабіж країни під час війни, внаслідок чого його матеріальне становище покращилося до рівня доларового мільйонера, що дало можливість побудувати в Америці готельний бізнес та отримати для себе та родини американське громадянство. Ураховуючи зміст та характер всієї публікації в цілому, зміст конкретних фраз та характер використання мовних засобів, суд вважає, що вищенаведені висловлювання про позивача не є оціночними судженнями і не можуть бути розцінені як гіпербола, алегорія чи сатира, у них відсутня оцінка дій, суб`єктивна думка, переконання і погляди відповідача, припущення. Зазначена інформація також не підпадає під ознаки критики діяльності політичного діяча, межі якої є значно ширшими від критики звичайної особи. Відтак, ця інформація є фактичними твердженнями, які можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності і, як наслідок, можуть бути визнані недостовірними. За приписом частини 2 статті 302 ЦК України фізична особа, яка поширює інформацію, зобов`язана переконатися в її достовірності. З цього випливає, що тягар доказування достовірності поширюваної інформації покладається на особу, яка її поширила, а на особу, яка звернулася до суду з дифамаційним позовом, покладається лише обов`язок доказування факту поширення такої інформації. Відповідно до статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Водночас відповідачем [PERSON] не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що поширена ним негативна інформація про позивача є достовірною. Належних та допустимих доказів на підтвердження притягнення позивача до кримінальної відповідальності за вчинення корупційного діяння чи крадіжки, яким є вирок, що набрав законної сили, відповідач не надав, так само як і доказів ведення позивачем бізнесу закордоном та наявності іноземного громадянства. З огляду на зміст та характер поширеної інформації про позивача суд погоджується з доводами позову про те, що твердження [PERSON] відносно позивача формують негативну громадську думку про нього, руйнують імідж та репутацію позивача, а відтак є такими, що порушують право позивача на повагу до його честі, гідності і ділової репутації. Отже, сукупність установлених судом обставин, а саме: поширення серед невизначеного кола осіб негативної інформації про позивача та ненадання відповідачем доказів того, що дана інформація є достовірною, дає підстави для задоволення позову про визнання оспорюваної інформації недостовірною і такою, що порушує особисті немайнові права позивача. За правилом частини 7 статті 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію (частина 4 статті 277 ЦК). У даному конкретному випадку недостовірна інформація була поширена [PERSON] у мережі Інтернет на його сторінці в соціальній мережі Facebook за посиланням [INFO]. Враховуючи викладене, а також роз`яснення постанови Пленуму (пункт 25), суд не вбачає перешкод для покладення на відповідача обов`язку спростувати поширену недостовірну інформацію у заявлений позивачем спосіб, а саме шляхом розміщення за власний кошт на вищевказаних сайтах повідомлень такого змісту: «28 листопада 2020 року на моїй сторінці була опублікована неправдива інформація про те, що колишній преьєр-міністр [PERSON] є крадієм і корупціонером, який, грабуючи країну, став доларовим мільярдером, побудував в Америці готельний бізнес, отримав для себе і своєї сім`ї американське громадянство. Дана інформація не відповідає дійсності. [PERSON] не володіє будь-якими фактичними даними, які б підтверджували викладені твердження відносно [PERSON] . З огляду на встановлені судом обставини, що підтверджені доказами, позовні вимоги [PERSON] підлягають повному задоволенню. ІV. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на результат розгляду справи суд покладає на відповідача [PERSON] сплачений позивачем судовий збір у сумі 1 681,60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved