Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-08 00:00:00

Заявник генеральний директор Комунального некомерційного підприємства «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» Тернопільської обласної ради (далі\~ КНП ТОКПЛ ТОР) Шкробот В.В. звернувся до суду з заявою про проведення в примусовому порядку госпіталізації [PERSON] , [INFO] , обґрунтовуючи вимоги достатніми підставами для госпіталізації, передбаченими законом. В судовому засіданні представник КНП ТОКПЛ ТОР Федуник В.В.заяву підтримав і пояснив, що [PERSON] , є інвалідом І групи (довічно), страждає на тяжкий психічний розлад, що обумовлює її безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби. Неодноразово знаходилась на лікуванні в 6 психіатричному відділенні, з діагнозом: помірна розумова відсталість з емоційно-вольовою нестійкістю, останній раз перебувала на лікуванні та виписалась 30.10.2018 року. Прокурор Соболь О.М.заяву про госпіталізацію [PERSON] у примусовому порядку в КНП ТОКПЛ ТОР підтримала, висловивши думку про доцільність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку. [PERSON] як законний представник пояснила, що вона є матір`ю[PERSON] , яка хворіє на психічну хворобу. Останній місяць її дочка не спить, кричить, висловлюється нецензурною лайкою, сама до себе говорить, сміється, агресивна до матері, не виконує інструкцій, застосовує фізичну силу до рідних, а тому, просить помістити її для обстеження і лікування у психіатричний заклад без її згоди. [PERSON] у судовому зсіданні не заперечила щодо її госпіталізації до психіатричного закладу. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступне. 08.12.2020 року о 11 год. 53 хв. в приймальне відділення ТНП «Тернопільська обласна клінічна психоневрологічна лікарня» ТОР поступила [PERSON] , [INFO] , по направленні лікаря амбулаторно-поліклінічного відділення Дзюбчук Н.В. в 6 психіатричне відділення КНП «ТОКПЛ» ТОР. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 19 лютого 2015 року [PERSON] була визнана недієздатною у зв`язку із наявністю хронічного, стійкого психічного розладу та [PERSON] \~ призначено\~її опікуном. [PERSON] є інвалідом І-ї групи з дитинства довічно. [PERSON] \~була оглянута\~комісією лікарів-психіатрів. Згідно Закону\~України «Про\~психіатричну допомогу»,\~анамнестичних даних,\~психіатричного стану\~пацієнтки (збуджена,\~не піддається\~корекції,\~поведінка галюцинаторна,\~не втримується\~на місці),\~Комісія прийшла\~до висновку,\~що [PERSON] страждає важким психічним захворюванням у вигляді: Помірна розумова відсталість з емоційно-вольовою нестійкістю. У зв`язку з неможливістю отримати добровільну згоду на госпіталізацію від пацієнтки по її психічному стану, тому потребує вирішення питання по примусову госпіталізацію у судовому порядку. Закон України «Про психіатричну допомогу»\~виходить із презумпції психічного здоров`я особи і таких принципів надання психіатричної допомоги, як законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Стаття 14\~Закону України\~«Про психіатричну\~допомогу» встановлює, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Рішенням Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 1-1/2016, визнано таким, що не відповідає\~Конституції України\~(є неконституційним), положення третього речення частини першої\~статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-14, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Стаття 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, п."е" цієї статті дозволяє законне затримання психічно хворих як з метою їх ізоляції від суспільства, так і з метою покращення їх стану. Так, у ст.5 Конвенції встановлено, які вимоги повинні бути дотримані, при затриманні особи, як душевнохворої, а саме: необхідно довести стан психічного розладу; розлад повинен бути таким і такої інтенсивності, щоб було виправданим поміщення особи до лікарні; знаходження в лікарні не може продовжуватися при припиненні такого розладу. Ці ж принципи повинні бути дотримані і при вирішенні питання про госпіталізацію особи в психіатричний заклад в примусовому порядку. Аналізуючи в сукупності вищенаведені пояснення лікаря-психіатра, законного представника - матері, письмові докази, суд вважає підтвердженими обставини, які свідчать про те, що [PERSON] хворіє важким психічним розладом, який обумовлює її безпорадність і неможливість самостійно задовольняти основні життєві потреби, лікування можливе лише в умовах стаціонару, особа вже проходила таке лікування в умовах стаціонару, а тому суд вважає, що заяву слід задовольнити та госпіталізувати [PERSON] без її згоди у примусовому порядку на стаціонарне лікування до Тернопільської обласної клінічної психоневрологічної лікарні. На підставі наведеного,

Outcome: approved