Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-26 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Друга Дніпровська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на 3/5 частини домоволодіння в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що на підставі договору купівлі - продажу від 20.04.1970 року її матір'ю, [PERSON], було придбано 3/5 частини домоволодіння [ADDRESS]. [INFO] померла її мати, [PERSON], і після її смерті вона, [PERSON], прийняла спадщину, шляхом подачі відповідної заяви від 08.06.2012 року за № 1053 до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. Постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Нестеренко І.В. від 27.10.2017 року їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на 3/5 частини домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] після смерті [PERSON], померлої [INFO], у зв'язку з тим, що за життя померла не перереєструвала право власності на свою частку у вказаному домоволодінні, а тому неможливо визначити склад спадкового майна. У зв'язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд визнати за нею, [PERSON], право власності на 3/5 частини домоволодіння [ADDRESS], що складається з житлового будинку літ. А-1 загальною площею 95,4 кв. метри, житловою площею 48,2 кв. метрів, сараїв Б, Д, гаражу Г, вбиральні Ж, душу З, сараю Л, споруд № 1-10, в порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO]. Представник відповідача у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подав. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені у позовній заяві. В судове засідання, після оголошення перерви, представник позивача не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила позов задовольнити (а.с.88). Представник відповідача просив суд ухвалити рішення відповідно до вимог чинного законодавства. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Другої Дніпровської державної нотаріальної контори, у судове засідання не з'явився, надав до суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутність (а.с.53). ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 25.06.2018 року заяву представника відповідача Романчук М.М. про вжиття заходів забезпечення доказів було задоволено. Вирішено витребувати у Другої Дніпровської державної нотаріальної контори (місце знаходження: 49128, м. Дніпро, вул. Метробудівська, 1) спадкову справу, що була заведена після смерті матері позивача [PERSON] - [PERSON], яка померла [INFO]. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про задоволення позову з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належать 3/5 частини домоволодіння [ADDRESS] підставі договору купівлі-продажу від 20.04.1970 року, посвідченого Другою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою, за реєстровим № 2-925, записано в реєстрову книгу № 167 за реєстровим № 50(а.с.13-14). Із матеріалів справи вбачається, що розпорядженням Дніпропетровського міського голови за № 897-р від 26.11.2015 року вулицю Повстання перейменовано на вулицю Мужності. Матеріалами технічної інвентаризації домоволодіння [ADDRESS],які містяться в матеріалах даної цивільної справи, підтверджено, що вказаний об'єкт нерухомого майна складається із: житлового будинку літ. А-1 загальною площею 95,4 кв. метри, житловою площею 48,2 кв. метри, сараїв Б, Д, гаражу Г, вбиральні Ж, душу З, сараю Л, споруд № 1-10. Наявність об'єктів самочинного будівництва на території вказаного домоволодіння під час проведення технічної інвентаризації не виявлено (а.с. 36-37). Судом встановлено, що [INFO]померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 24 січня 2012 року, актовий запис про смерть № 618 (а.с.19). Із матеріалів справи вбачається, що позивач прийняла спадщину у вигляді 3/5 частини домоволодіння [ADDRESS] після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO], фактично, шляхом подачі відповідної заяви від 08.06.2012 року за № 1053 до Другої Дніпропетровської державної нотаріальної контори. Судом також встановлено, що постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. від 27.10.2017 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на частину домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS] після смерті [PERSON], померлої [INFO], у зв'язку з тим, що за життя померла не перереєструвала своє право власності на частку в домоволодінні (а.с.21). V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008р., № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством; за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як зазначалось вище, позивач подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON], яка померла [INFO]. Судом також встановлено, що після смерті такого спадкодавця була заведена відповідна спадкова справа, однак вказаною постановою державного нотаріуса Другої Дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. від 27.10.2017 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом. Відтак суд доходить висновку про відсутність у позивача можливості одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину внаслідок чого її цивільне право підлягає захисту в судовому порядку. За змістом ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. За змістом даної статті, до складу спадкової маси входить сукупність прав та обов'язків, носієм яких був спадкодавець і які переходять до його спадкоємців після відкриття спадщини. За загальним правилом у спадщину переходять усі цивільні права та обов'язки спадкодавця. Отже, з наведеної норми матеріального закону вбачається, що спадковим може бути тільки майно, яке перебувало у власності спадкодавця. З аналізу наведених норм матеріального закону вбачається, що право власності спадкодавця на нерухоме майно є саме тим правом, яке переходить спадкоємцеві в разі відкриття спадщини, однак до спадкоємця може перейти право тільки на те майно, яке належало спадкодавцеві на підставі діючого законодавства. Задовольняючи позов, суд виходив з того, що відсутність державної реєстрації права на майно, зазначеного у свідоцтві про право на спадщину, не може позбавляти спадкоємця права на таку спадщину. Статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Виходячи із змісту наведеної норми і відповідно до встановлених у даній справі обставин несправедливість процедури щодо реєстрації права власності на нерухоме майно не може обмежувати права власника. Суд зауважує, що відповідно до статті 2 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин (вересень 2008 року), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Відповідно до п. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно. Згідно зі статтею 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на придбане до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його придбання, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення. Згідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. З урахуванням викладених обставин та вказаних вимог законодавства, суд доходить висновку, що оскільки право власності на зазначене вище нерухоме майно виникло у спадкодавця 20 квітня 1974 року, на підставі та в порядку матеріального закону, який був чинний на час набуття такого права, то таке майно входить до спадкової маси, що утворилась після смерті такого власника. Таким чином, оцінюючи усі докази, досліджені в ході судового розгляду в їх сукупності, приймаючи до уваги, що позивач, є спадкоємцем за законом після смерті [PERSON], яка померла [INFO], речове право у спадкодавця на вказане нерухоме майно набуто згідно з діючими нормативно-правовими актами на час набуття такого права, у складі такого майна відсутнє самочинне будівництво, і отримати в позасудовому порядку право власності на таке спадкове майно позивач не має можливості, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору в загальному розмірі 1212 (одна тисяча двісті дванадцять) грн. 80 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved