Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], в якому просить змінити розмір аліментів, які утримуються з нього на користь [PERSON] на утримання дитини, а саме доньки [PERSON], визначивши їх у твердій грошовій сумі в розмірі 600грн. 00 коп. щомісячно до досягнення дитиною повноліття, але не менше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 25 червня 2013 року з нього на користь [PERSON], стягнуто аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 21 травня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття. Вважає, що розмір аліментів підлягає зменшенню, зважаючи на зміну його матеріального становища та сімейних обставин. Зокрема зазначає, що згідно довідки за період з жовтня 2013 року по лютий 2014 року, тобто за 5 місяців, з нього на користь відповідачки стягнуто аліменти на загальну суму всього 9900 грн.84коп., тоді як сума його доходу за період з 01 вересня 2013 року по 28 лютого 2014 року за винятком аліментів становить всього 14708 грн.95коп. Також, однією з підстав зменшення розміру аліментів вказує те, що [INFO] в нього від іншого шлюбу народилася донька - [PERSON], яку він також зобов'язаний утримувати. Тому, з урахуванням вищенаведеного, а також того, що його теперішня дружина Надія перебуває у відпустці по догляду за дитиною, і просить суд визначити йому розмір аліментів саме у твердій грошовій сумі та у розмірі 600грн.00коп. У судовому засідання, яке відбулося 17 вересня 2014 року, позивач [PERSON] надав суду заяву, в якій просив стягнути з нього аліменти у розмірі уже 1/6 частини від всіх його дохід. Після чого, у наступне судове засідання, яке було призначено на 25 вересня 2014 року, позивач не з'явився, однак подав суду дві заяви, у яких, зокрема просить розглянути справу без його участі та призначити йому виплату аліментів уже в розмірі 1/4 частини всіх його доходів. Відповідачка [PERSON] у судові засідання жодного разу не з'явилася, однак подала письмове заперечення, у якому просила змінити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на її користь на утримання доньки - [PERSON] шляхом зменшення з 1/3 до 1/4 частини всіх видів його доходів, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно і до досягнення дитиною повноліття. При цьому, посилалася на те, що позивач за вказаний ним у позовній заяві період, а саме з жовтня 2013 року по лютий 2014 року фактично сплачував не тільки самі аліменти у розмірі 1/3 частини, а й заборгованість по таких, яка у нього накопичилась ще з 21 травня 2013 року і яку він почав виплачувати лише з жовтня 2013 року. Також звертає увагу суду на те, що позивач взагалі з грудня 2010 року по жовтень 2013 року не сплачував жодних коштів на утримання їхньої дитини, при цьому взагалі жодного разу не відвідував дитину та не телефонував їй, у зв'язку з чим вона вважає, що стягнення з нього аліментів фактично є єдиним елементом уваги позивача до власної доньки та інструментом виховання в нього соціальної відповідальності. Крім цього відмічає, що вона на сьогоднішній день також знаходиться в декретній відпустці по догляду за дитиною, у зв'язку з чим її теперішньому чоловіку, окрім неї, потрібно утримувати ще їхню доньку Соломію та доньку [PERSON], а тому вважає, що наведена причина погіршення матеріального стану позивача, а саме знаходження його жінки в декретній відпустці не є достатньою підставою для зменшення аліментів. Згодом відповідачка надала суду інше заперечення, у якому уже просила суд взагалі не змінювати розмір аліментів. Представник відповідачки [PERSON] через канцелярію суду подала заяву, у якій просить розглядати справу без їхньої участі та у задоволенні позову позивачу відмовити повністю. Відповідно до ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши надані матеріали справи, приходить до наступного висновку. Так, у судовому засіданні встановлено, що з позивача [PERSON], 1977 року народження, мешканця [ADDRESS] на користь [PERSON], 1986 року народження, мешканки [ADDRESS], стягнуто аліменти на утримання дитини, а саме доньки - [PERSON], [INFO], в розмірі 1/3 частини всіх видів його доходів, але не менше ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 21 травня 2013 року і до досягнення дитиною повноліття, про що свідчить виконавчий лист, виданий 20 серпня 2013 року на підставі рішення Перечинського районного суду від 25 червня 2013 року . Також встановлено, що після винесення даного рішення у позивач [PERSON] народилася дитина, а саме донька [PERSON], про що свідчить копія свідоцтва про народження Серії [NUMBER] від 09 жовтня 2013 року. Разом з цим встановлено, що позивач [PERSON] після винесення вищевказаного рішення суду, працюючи на посаді лікаря у КП Львіської обласної ради «Львівська станція швидкої допомоги» отримав наступний дохід, зокрема, за період з 01 вересня 2013 року по 28 лютого 2014 року він отримав дохід всього у розмірі 24409 грн.79коп., з яких сплатив аліменти на загальну суму 9900 грн.84коп., про що свідчить надана позивачем довідка про доходи №29 від 21 березня 2014 року, тоді як за період з березня 2014 року по серпень 2014 року позивач отримав дохід уже в більшому розмір, а саме 25608грн.83 коп., з яких сплатив аліменти на меншу суму, а саме 7883 грн.18коп., що стверджується довідкою про доходи №290 від 22 вересня 2014 року, яку він також надав суду під час розгляду справи. Крім цього встановлено, що у відповідачки [PERSON], окрім доньки [PERSON], [INFO] на утриманні перебувають ще двоє дітей, а саме донька [PERSON], [INFO] та донька [PERSON], [INFO]. Так, відповідно до ч.1 ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ч.1 та ч.2 ст.27 даної Конвенції про права дитини, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до принципу 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір'ю… Згідно ст.48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Відповідно до ст.51 Конституції України батьки зобов'язані утримувати дітей до їх повноліття… Сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Також, згідно ч.1 ст.5 СК України держава охороняє сім'ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім'ї. Відповідно до ч.7 ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч.8 та ч.9 ст.7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім»ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ч.1 ст.15 СК України сімейні обов'язки є такими, що тісно пов'язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Згідно ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст.8 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року №2402 кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст.12 даного Закону виховання в сім'ї є першоосновою розвитку дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Відповідно до ч.3 ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Разом з цим, відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, твердження позивача про те, що розмір аліментів підлягає зменшенню через погіршення його матеріального становища, суд не бере до уваги, оскільки аналізуючи надані самим позивачем докази в їх сукупності, приходить до висновку, що таке його матеріальне становище фактично за останні півроку не погіршилось, а навпаки поліпшилось. Що стосується посилання позивача на те, що у нього змінився його сімейний стан, а саме у нього народилася друга дитина, суд також не бере до уваги як достатню підставу для зменшення розміру аліментів, оскільки вважає, що щомісячний дохід позивача, який в середньому складає більше 4000 грн.00коп. на місяць, є цілком достатнім для утримання обох дітей, при цьому, якщо ж зменшити розмір аліментів на утримання першої дитини [PERSON], то це фактично поставить її в нерівне матеріальне положення з другою дитиною [PERSON]. Також, суд взагалі не бере до уваги і твердження позивача про те, що він нібито перебуває у шлюбних відносинах з іншою жінкою, яка в свою чергу перебуває у відпустці по догляду за дитиною, оскільки ним не надано жодного належного та допустимого доказу у підтвердження даних обставин. Тому, з урахуванням вищевикладеного та ураховуючи насамперед інтереси дитини, суд вважає, що наведені в позовній заяві доводи не є достатніми для зменшення розміру аліментів на утримання дитини [PERSON], та такими, що ставлять позивача в тяжке матеріальне становище, у зв'язку з чим приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимоги слід відмовити повністю.

Outcome: approved