Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-11 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до Енергодарського міського суду Запорізької області 26.10.2016 року з позовною заявою до відповідача - [PERSON] в якій зазначає, що між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб відділом реєстрації актів цивільного стану Енергодарського міського управління юстиції Запорізької області та в шлюбі у сторін народилась донька - [PERSON], [INFO]. Позивачка зазначає, що спільно з відповідачем не проживають, неповнолітня дитина проживає разом з позивачкою та повністю перебуває на її утриманні. Відповідач працює, має постійний дохід, однак матеріально утримувати дитину не допомагає, участі у вихованні дитини не приймає, тобто не виконує своїх обов'язку як батька дитини. Посилаючись на законодавство України, просить суд: стягувати аліменти щомісячно з [PERSON]на свою користь на утримання неповнолітньої дитини - користь позивачки [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітків. Справу розглянути за останнім відомим місцем проживання відповідача У судове засідання позивач [PERSON] - не з'явилась, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутності позовні вимоги підтримала у повному обсязі (а.с.19). Відповідач у судове засідання не з'явився повторно, заяв або клопотань про відкладення розгляду справи, викликався до суду за адресою місця проживання зареєстрованого у встановленому законом порядку (а.с.13), яка співпадає з адресою місця проживання зазначеною позивачем в позовній заяві (а.с.1), заяв від відповідача про зміну місця своєї реєстрації до суду не надав, на адресу суду повернулися поштові конверти на ім`я відповідача з відміткою пошти (а.с.14,18) Відповідно до ч.1ст.77 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місця знаходження, повістка надсилається на останню відому суду адресу і вважається доставленою, навіть якщо особа за цією адресою більше не проживає і не знаходиться. Відповідно до ст.ст.74-75 ЦПК України, відповідач повідомлений про час та місце слухання справи за адресою його місця проживання чи місця перебування, зареєстрованого у встановленому законом порядку. Відповідно до ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи, заяв або клопотань про перенесення розгляду справи до суду від відповідача не надійшло, відповідно до вимог ст.ст.169, 224 ЦПК України, суд ухвалив: розглянути справу за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів, оскільки неявка відповідача не перешкоджає постановленню заочного рішення. Згідно з ч.2 ст.197 ЦПК України, у зв'язку з неявкою у судове засідання всіх сторін по справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши наявні у справі докази, суд дійшов наступних висновків: Згідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно свідоцтва про народження серія [NUMBER], [PERSON], [INFO] є донькою позивача та відповідача по справі (а.с.5), позивачем надано довідку про доходи відповідача за період з липня 2015 року по червень 2016 року, відповідно до якої відповідач працює та має дохід (а.с.6). Обов'язок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч.2 ст.51 Конститу\-ції України, є одним з головних Конституційних обов'язків. Відповідно до ст.180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.6 ст.7 СК України, жінка та чоловік мають рівні права і обов'язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім'ї. Частиною 8 ст.7 СК України визначено, що регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Частиною 3 ст.181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч.1 статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст.183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно ч.1 ст.141 СК України, мати й батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того чи перебували вони у шлюбі між собою. У відповідності до ч.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виконання передбачених статтею 150 СК України, обов'язків батьків щодо виховання та розвитку дитини пов'язане з належним утриманням дитини, від якого залежить забезпечення умов для розвитку дитини здоровою як фізичного, так і духовно. Пунктом 17 Постанови Пленуму Постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» передбачено, що відповідно до ч.3 ст.70 Закону України від 21 квітня 1999 року «Про виконавче провадження» він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Разом з тим, відповідно до ч.4 ст.70 Закону України «Про виконавче провадження» загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати не може перевищувати п'ятдесят відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі в разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати в разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків. Згідно ч.1 та ч.2 ст.128 КЗпП України встановлено обмеження щодо розміру відрахувань із заробітної плати, однак, в частині 3 ст.128 КЗпП України, законодавець зазначив, що обмеження, розміру відрахувань із заробітної плати встановлені частинами першою і другою цієї статті, не поширюються на відрахування із заробітної плати при стягненні аліментів на неповнолітніх дітей і при відбуванні виправних робіт. У цих випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати сімдесяти відсотків. Згідно зі ст.ст. 1, 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Суду як джерело права. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до положень ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини ООН від 20.11.1989 року (далі Конвенція), яку було ратифіковано Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27.02.1991р. та яка набула чинності для України 27.09.1991р., в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст.18 Конвенції, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно роз'яснень постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів від 15 травня 2006 року №3 вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст.182 СК України. При цьому необхідно мати на увазі, що зміна законодавства в частині визначення мінімального розміру аліментів на одну дитину не є підставою для перегляду постановлених раніше судових рішень про їх стягнення. Згідно ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частині від доходу його матері, батька і (або) в твердій грошовій сумі. Позивачка просить суд про щомісячне стягнення з відповідача на її користь аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/3 частини усіх видів доходу відповідача На час розгляду справи у суду відсутні докази того, що відповідач не може надавати позивачу на утримання неповнолітньої дитини, зазначений в позовній заяві, розмір аліментів. Крім того, суд зауважує на тому, що згідно із змістом ст.ст. 181, 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у разі значного погіршенням матеріального становища платника аліментів, він може подати до суду заяву про зменшення розміру аліментів, і таке погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов'язує їх зі способом присудження (ч.3 ст.181 СК України). Стаття 192 СК України, тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Згідно ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу положень ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.1 ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ст.179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни розміру їх присудження та виходячи із засад виваженості, розумності і справедливості, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) відповідача щомісячно до досягнення дитиною повноліття, оскільки визначений розмір аліментів є об'єктивним з огляду на вимоги Закону та обов'язку батьків по утриманню своїх неповнолітніх дітей. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Згідно ч.1 ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно з ч.2 ст.182 Сімейного Кодексу України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, згідно п.1 ч.1 ст.367 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Крім того, згідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі у правах про стягнення аліментів. Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Згідно із п.п.2 п.1 ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до суду, фізичною особою, позовної заяви немайнового характеру, розмір ставки судового збору становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, згідно ст.8 Закону України «Про державний бюджет України на 2016 р.», розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2016 року становить 1378 гривень, тобто розмір судового збору, який підлягає сплаті, становить 551 грн. 20 коп. Позивачка звернулась до суду з позовною заявою 26.10.2016 року (а.с.1) Як зазначено вище, суд дійшов висновку про задоволення вимог позивача щодо стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини, у зв'язку з чим, також підлягає стягненню з відповідача на користь держави розмір судового збору. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved