Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири та визнання за ним права власності на квартиру. На обґрунтування вимог зазначив, що 11 березня 2000 року за договором купівлі-продажу, зареєстрованим на регіональній товарній біржі Юго-Восток в місті Димитров, він придбав у відповідача [PERSON] двокімнатну квартиру, розташовану на м-ні «Восточний»[ADDRESS] в м.Димитров Донецької області. До оформлення вказаного договору вони із власником квартири дійшли згоди з усіх суттєвих питань купівлі-продажу і вважали, що оформлений на товарній біржі договір є дійсним і подальшого нотаріального посвідчення не вимагає. Вказуючи на те, що в теперішній час він не має можливості розпорядитися квартирою на свій розсуд шляхом відчуження, оскільки угода нотаріально не посвідчена та що відповідач ухиляється від нотаріального посвідчення договору, мотивуючи свою відмову відсутністю в нього оригіналів правоустановлюючих документів, що створює йому перешкоди при реалізації свого права на відчуження квартири, позивач просить суд визнати договір купівлі-продажу квартири, укладений на регіональній товарній біржі «Юго-Восток» 11.03.2000 року, дійсним та визнати за ним право власності на квартиру №42 в будинку № 22-а на м-ні «Восточний» в м.Димитров Донецької області. Сторони, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, до судового засідання не зявилися, надавши суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, що не перешкоджає винесенню судового рішення. Судом встановлено, що 11.03.2000 року на регіональній товарній біржі Юго-Восток в м.Димитров між сторонами було укладено договір купівлі-продажу, згідно якого відповідач [PERSON], від імені якого на підставі нотаріально посвідченого доручення діяла [PERSON], продав, а позивач [PERSON] купив квартиру, яка складається з двох жилих кімнат, загальною площею 41,4 кв.м, зокрема, жилою 26,8 кв.м, розташовану за адресою: [ADDRESS], яка складає одну ідеальну частину багатоквартирного жилого будинку. Продаж вчинено за 500 грн., які продавець отримав від покупця до підпису цього договору. Згідно вказаного договору в користування позивача, як покупця, перейшли: 42-1 коридор, 42-2 жила кімната, 42-3 туалет, 42-4 ванна, 42-5 кухня, 42-6 жила кімната (арк.спр.12). Майно, яке є предметом договору, належало відповідачу [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло за № 2/59-1822, виданого 8 лютого 1995 року Виробничим обєднанням «Красноармійськвугілля» м.Димитрова та зареєстрованого у БТІ м.Димитрова у реєстровій книзі № 15 за реєстровим № 22-А стор.152 від 21.04.1995 року. 24 березня 2000 року вказана квартира була зареєстрована за позивачем [PERSON] в бюро технічної інвентаризації м. Димитрова за реєстровим № 22-А реєстрової книги № 15 стор. 159 (арк.спр.11). Відповідно до ст.227 ЦК УРСР від 18.07.1963 року, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Судом встановлено, що договір купівлі-продажу спірної квартири, укладений сторонами 11 березня 2000 року та зареєстрований на регіональній товарній біржі Юго - Восток в місті Димитров, нотаріально посвідчений не був. Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР від 18 липня 1963р. нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно частини 2 ст.47 ЦК УРСР, який діяв на час укладення угоди купівлі-продажу спірного майна, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Відповідно до п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду УРСР від 28.04.1978 року № 3 «Про судову практику в справах про визнання угод недійсними» (із змінами згідно з постановою Пленуму Верховного Суду від 25.05.98 року № 15), яка діяла на час виникнення спірних правовідносин, з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов'язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах, міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Якщо така угода виконана повністю або частково однією з сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Однак це правило не може бути застосовано, якщо сторонами не було досягнуто згоди з істотних умов угоди або для укладення її були в наявності передбачені законом обмеження. Як встановлено судом, між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] було досягнуто згоди з усіх істотних умов, які обумовлюються змістом договору, про що свідчать їх підписи (арк.спр. 12). Це дає суду підстави вважати, що волевиявлення учасників правочину відповідало їх внутрішній волі, а сам правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, що ним обумовлені, тому права жодної із сторін не порушені. З позовної заяви вбачається, що договір купівлі-продажу, укладений на торговій біржі, позивач вважав законним, оскільки згідно ст.12 Закону України "Про власність" громадяни набувають права власності на майно шляхом укладання угод, не заборонених законом, в тому числі і шляхом реєстрації договорів купівлі-продажу квартир на біржових торгах, які згідно положень ст.15 Закону України «Про товарну біржу» нотаріальному посвідченню не підлягають. Позивач зазначає, що підставою його звернення до суду в теперішній час стало невизнання особою публічного права нотаріусом договору купівлі-продажу, укладеного на товарній біржі, та ухилення відповідача від нотаріального посвідчення договору, який не може отримати витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно, що не дозволяє йому реалізувати своє право на розпорядження майном шляхом відчуження квартири. Згідно п. 1.1, п. 1.7 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, який діє з 07 березня 2012 року, правочини щодо відчуження майна, право власності на яке підлягає реєстрації, посвідчуються за умови подання документів, що підтверджують право власності на майно, що відчужується. Крім правовстановлюючого документа на житловий будинок, квартиру, садибу та інше нерухоме майно, якщо воно підлягає реєстрації, долучається витяг із Реєстру прав власності на нерухоме майно. Тому суд вважає обґрунтованими доводи позивача про те, що на теперішній час відповідач невзмозі без скасування в судовому порядку реєстрації за ним в 1995 році права власності отримати витяг з Реєстру прав власності на нерухоме майно, який потрібно надати нотаріусу. Зазначене кореспондується з п. 3.5.5. «Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно», яке затверджено наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 року № 7/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 28.07.2010 року № 1692/5), зареєстровано в Міністерстві юстиції України 18 лютого 2002 року за №157/6445, згідно якого реєстратор БТІ відмовляє у проведенні державної реєстрації прав, якщо заявлене право вже зареєстроване. Як вбачається зі змісту договору купівлі-продажу, укладеного між сторонами на товарній біржі, будь-яких протизаконних умов він не містить. До того ж, судом встановлено, що на час його укладення будь-які перешкоди для нотаріального посвідчення були відсутні. Договір не був посвідчений нотаріально в зв'язку із неправильним тлумаченням на той час ст. 15 Закону України «Про товарну біржу», згідно якого угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Заборон щодо відчуження спірної квартири судом не встановлено. Згідно ст. 16 ЦК України 2003 року кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права. Такий спосіб захисту цивільних прав був передбачений і ст. 6 ЦК УРСР 1963року, діючого на час укладення договору. Оскільки жодної протизаконної умови, яка б ставила під сумнів волевиявлення сторін, судом не встановлено, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання дійсним договору купівлі-продажу квартири, укладеного між ним та відповідачем [PERSON] 11.03.2000 року на регіональній товарній біржі Юго-Восток в м.Димитров за реєстраційним №484, та визнання за ним права власності на цю квартиру є такими, що підлягають задоволенню.

Outcome: approved