Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-29 00:00:00

Позивач, 13.04.2016 року звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], третя особа: Управління патрульної поліції в м. Києві про стягнення моральної шкоди та визнання права власності на автомобіль. В процесі розгляду даної справи позивачем змінено предмет позову, а саме, позивач відповідно до своєї заяви від 30.09.2016 року просив визнати недійсним правочин, витребувати майно з чужого незаконного володіння та стягнути моральну шкоду. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14.10.2005 року позивач придбала автомобіль марки «Фіат Дукато», 2001 року випуску, білого кольору, кузов [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], що підтверджується копією біржової угоди купівлі-продажу транспортного засобу від 14.10.2005 року №053634. 15.01.2006 року відповідач [PERSON] маючи намір на заволодіння чужим майном, а саме на автомобіль «Фіат Дукато», 2001 року випуску, кузов [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], який належав [PERSON], шляхом вчинення кримінального правопорушення розпорядився згаданим транспортним засобом шляхом продажу його [PERSON], чим завдав позивачу матеріальну та моральну шкоду. За фактом шахрайських дій [PERSON], які полягали в підробці підпису довіреності на право розпорядження автомобілем «Фіат Дукато», 2001 року випуску, кузов [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] та його незаконного продажу, відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу та постановою Святошинського районного суду м. Києва від 23.05.2013 року у справі №1/759/63/13 [PERSON] визнано винним у вчинені злочину передбаченого ч.1, 3, 4 ст. 358, ч.1, 2 ст. 190 КК України. Внаслідок вищезгаданих незаконних дій позивачу було завдано як матеріальну так і моральну шкоду, що змусило [PERSON] звернутися до суду за захистом свого порушеного права. У судовому засіданні 30.09.2016 року представник позивача підтримав позов у повному обсязі з врахуванням заяви від 30.09.2016 року про зміну предмету позову. Відповідач - [PERSON] у судове засідання 30.09.2016 року не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відповідач [PERSON] у судове засідання 30.09.2016 року не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Представник третьої особи у судове засідання 30.09.2016 року не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, письмові докази, дійшов висновку, про наявність правових підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ст. 4 ЦПК України суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно пунктів 1-4 ч. 1 ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч. 1, ч. 2 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього кодексу. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень"). Відповідно до п. 3) ч. 1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Згідно роз'яснень, які містяться в п. 26 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 7 лютого 2014 року № 5, відповідно до положень ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч. 1 ст. 388 ЦК України. Судом встановлено, що 14.10.2005 року позивач - [PERSON] придбала автомобіль марки «Фіат Дукато», 2001 року випуску, кузов [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], що підтверджується копією біржової угоди купівлі-продажу транспортного засобу від 14.10.2005 року №053634 (а.с. 7). 15.01.2006 року відповідач [PERSON] маючи намір на заволодіння чужим майном, а саме на автомобіль «Фіат Дукато», 2001 року випуску, кузов [NUMBER], д.н.з. [NUMBER], який належав [PERSON], шляхом вчинення кримінального правопорушення розпорядився згаданим транспортним засобом шляхом продажу його [PERSON] (а.с. 9-10). За фактом шахрайських дій [PERSON], які полягали в підробці підпису довіреності на право розпорядження автомобілем «Фіат Дукато», 2001 року випуску, кузов [NUMBER], д.н.з. [NUMBER] та його незаконного продажу, відносно [PERSON] було порушено кримінальну справу та постановою Святошинського районного суду м. Києва від 23.05.2013 року у справі №1/759/63/13 [PERSON] визнано винним у вчинені злочину передбаченого ч.ч.1, 3, 4 ст. 358, ч.ч.1, 2 ст. 190 КК України (а.с. 20-22). Згідно із ч. 4 ст.61 ЦПК України, вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вимоги позивача в частині позовних вимог щодо визнання правочину недійсним, витребування майна з чужого незаконного володіння є законними та обґрунтованими, а отже підлягають задоволенню. Окрім того, судом встановлено, що внаслідок прямого причинного зв'язку з неправомірними діями відповідача [PERSON], позивачу [PERSON] заподіяно моральну шкоду, яка полягала у душевних стражданнях, завданих позивачу відповідачем у зв'язку з незаконним відчуженням його майна. Згідно з ч. 1, ч. 3 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. За правилом ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. При цьому, суд зазначає, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Зокрема, підлягають з'ясуванню наступні обставини: чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору, зокрема така правова позиція відображена у п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди». Розмір відшкодування моральної шкоди оцінюється самим потерпілим та визначається у позовній заяві. Наявність моральної шкоди доводиться потерпілим, який в позовній заяві має зазначити, які моральні страждання та у зв'язку з чим він поніс і чим обґрунтовується розмір компенсації. Враховуючи суть позовних вимог, характер заподіяної моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, завданих позивачу у зв'язку з вчиненням кримінального правопорушення, їх глибину та тривалість, характер вчиненого правопорушення, ступінь вини відповідача, а також з урахуванням вимог розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в цій частині знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню в розмірі 10000,00 грн. Отже, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин, на які посилались сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог. Статтею 88 ЦПК України встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Відповідно до п. 6) ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Таким чином, на користь держави з відповідача [PERSON] підлягає стягненню сума судового збору у розмірі 2480,40 грн., понесених судом по предмету спору. На підставі викладеного,

Outcome: approved