Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

Заявниця [PERSON] звернулася до суду з вказаною заявою, у якій просила суд встановити юридичний факт, що вона за національністю «німкеня». В обґрунтування заяви зазначила, що народилася [INFO] у м.Житомирі. Згідно свідоцтва про народження її батьками є: [PERSON] та [PERSON] , за національним походження батьки вказані як росіяни. Проте, фактично її батько, [PERSON] , має відношення до німецької національності, що підтверджується свідоцтвом про його народження. Встановлення даного факту дасть можливість відновити заявниці національність, встановити національну приналежність та підтвердити німецьке походження, а також впорядкувати документи, реалізацію особистих прав та отримання можливості користуватися окремими пільгами і гарантіями, що стало підставою для звернення до суду. Заявниця підтримала заяву та обставини викладені у заяві, просила заяву задовольнити. Подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність. Представник заінтересованої особи - Житомирського міськрайонного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. До суду надійшло заперечення на заяву в якому останній просить проводити розгляд справи у його відсутність та вирішити питання згідно чинного законодавства. Окрім того зазначив, що на сьогодні в законодавстві України не передбачено ознак, за яким відбувається визначення національності особи. Відповідно до ст.11 Закону України «Про національні меншини в Україні» №2494-ХІІ від 25 червня 1992 року дає право громадян України вільно обирати та відновлювати національність. Разом з цим в цьому Законі відсутні будь-які посилання на те, що громадянин може через суд довести свою національну ідентичність, змінивши національність, яку в дитинстві за нього обрали. В зв`язку з неявкою в судове засідання сторін розгляд справи проводиться відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши письмові матеріали цивільної справи, суд прийшов до висновку, що заявлені вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно до ч.1 ст.293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Судом встановлено, що [PERSON] народилася [INFO] у м.Житомирі (а.с.5). Згідно свідоцтва про народження заявниці у графі «Батьки» батьком зазначено [PERSON] , національність - росіянин, та матір`ю - [PERSON] , національність - росіянка. 27 березня 2001 року заявниця уклала шлюб з [PERSON] та змінила прізвище на « [PERSON] », про що свідчить копія свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.6). Як стверджувала заявниця, її батько [PERSON] , фактично має відношення до німецької національності, оскільки народився [INFO] у м.Бакал, Челябінської області, в свідоцтві про народження якого батьком вказаний [PERSON] , за національністю - німець (а.с.7-8). Відповідно до довідок про реабілітацію №7/А Г-2719 від 24 жовтень 2012 року [PERSON] та [PERSON] реабілітовано відповідно до ч.1 ст.1.1. Закону Російської Федерації від 18 жовтня 1991 року №1761-І «Про реабілітацію жертв політичних репресій» (а.с.10-11). Згідно ч.1 та ч.2 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст.11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій, культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. Статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Статтею 3 Рамкової конвенції про захист національних меншин, яка ратифікована Законом України №703/97-ВР від 09 грудня 1997 року "Про ратифікацію Рамкової конвенції Ради Європи про захист національних меншин" визначено, що кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй, чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Особи, які належать до національних меншин, можуть здійснювати права і свободи, що випливають з принципів, проголошених в зазначеній Рамковій конвенції, одноосібно та разом з іншими. Відповідно до статті 300 Цивільного кодексу України, фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» №5 від 31.03.1995 р. передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Будь-яких даних про те, що існує спір про право, в ході судового розгляду не встановлено. Так, питання зміни національності громадянами України регулювалося Указом Президента України 31 грудня 1991 року №24 «Про порядок зміни громадянами України національності», відповідно до якого національність могла бути змінена особами, які при досягненні 16-річного віку та одержанні паспорта прийняли національність одного з батьків та бажали змінити її відповідно до національності другого з батьків. Зміна національності провадилася відділом внутрішніх справ виконавчого комітету районної, міської, районної у місті ради народних депутатів за місцем проживання заявника. Зміна національності допускалася також і щодо осіб, які обрали національність до прийняття цього Указу. Вказаний Указ втратив чинність на підставі Указу Президента України від 27 січня 1999 року №70/99. Чинним законодавством України не передбачено зазначення в актових записах цивільного стану та свідоцтва про ДРАЦС національності батьків дитини чи осіб, які вступають у шлюб. Тим самим забезпечується рівність усіх незалежно від національності чи етнічного походження, а також право особи вільно обирати та відновлювати національність, як це передбачено статтею 11 Закону України «Про національні меншини в Україні». Примушення громадян у будь-якій формі до відмови від своєї національності не допускається. Отже, враховуючи, що відповідними документами підтверджений той факт, що батько заявниці має відношення до німецької національності, то зважаючи на передбачене ст.11 Закону України «Про національні меншини» право заявника вільно обирати і відновлювати національність, яке залежить від волевиявлення особи і не пов`язане з обов`язковою вимогою перебування обох батьків цієї особи у одній національності, суд вважає, що є достатні підстави для встановлення факту приналежності заявниці теж до німецької національності, оскільки підтвердити такий факт шляхом внесення відповідних даних до її актового запису про народження заявника, можливості відсутні. При цьому суд враховує, що заявниця визнає, що встановлення факту приналежності до німецької національності відповідає її волі та інтересам, а отже жодним чином не обмежує право заявниці вільно обирати і відновлювати свою національність, яка підтверджується її родинними зв`язками - національністю її батька і дідуся, натомість сприятиме реалізації права заявниці отримати громадянство Німеччини, тобто матиме для нею юридичні наслідки. Крім того, зміни, які відбулись в Законодавстві України не дають можливості заявнику вирішити це питання в іншій, передбачений чинним законодавством спосіб, окрім, як в порядку, визначеному ч.2 ст.315 ЦПК України, шляхом встановлення відповідного факту. Враховуючи, що встановлення даного факту тягне для заявника юридичні наслідки, які мають для неї значення, суд вважає за необхідне задовольнити вказану заяву. На підставі викладеного,

Outcome: approved