Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі його у власність іпотеко держателя. Обґрунтовуючи позов посилається на те, що 23.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір безпроцентної позики. 24.07.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу. 24.07.2015 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, відповідно до якого [PERSON] відступила на користь позивача право вимоги на отримання грошових коштів за договором позики іпотеки в повному обсязі. Згідно п. 1.1 договору безпроцентної позики від 23.07.2014 року [PERSON] передала [PERSON] безвідсоткову позику в сумі 900 000 грн., що складало 76 923 доларів США. Відповідно до п. 3.3. договору безпроцентної позики у випадку порушення позичальником графіку повернення отриманих сум, зазначених у п. 2.3. даного договору, позичальник буде зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 0,1% від вчасно неповернутої суми позики за кожен день прострочення. Пунктом 2.3. договору безпроцентної позики передбачено, що повернення отриманих сум здійснюється позичальником рівними частками - по 15 000 грн. щомісяця протягом 5 років, починаючи з 24.08.2014 року. Згідно до іпотечного договору, іпотеко держатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки у випадках, якщо на момент настання терміну виконання основного зобов'язання, воно не буде виконано повністю, у випадку порушення графіку погашення суми кредиту та/або у разі несплати процентів та комісії за обслуговування кредиту відповідно до умов кредитного договору. Пунктом 1.1 договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, передбачено, що первісний іпотеко держатель вступає (передає), а новий іпотекодержатель набуває (приймає) усе та будь-яке належне первісному іпотекодержателю право вимоги за договором іпотеки, включаючи, але не обмежуючи, право звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки і за рахунок предмету іпотеки задовольнити свої вимоги за договором позики у повному розмірі, у разі не виконання боржником, зобов'язань за договором позики. Крім того, відповідно до іпотечного договору, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки також у разі невиконання або неналежного виконання позичальником в строк, встановлений кредитним договором обов'язку достроково повернути кредит та виконати інші зобов'язання за кредитним договором згідно умов та в порядку, передбаченому кредитним договором. Позивач просить суд в рахунок погашення заборгованості відповідача перед позивачем за договором безпроцентної позики, звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 24.07.2014 р. на квартиру [ADDRESS], загальною площею 62,6 кв.м., шляхом визнання права власності на предмет іпотеки за [PERSON] Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 13.12.2017 р. відкрито провадження у справі (а.с. 32). В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву та просив суд про її задоволення. Відповідач в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, причини неявки суду не повідомила, клопотань про відкладення розгляду справи чи про розгляд справи у її відсутність, відзив не подавала, у зв'язку із чим, суд, враховуючи думку представника позивача, відповідно до ст.ст. 280 - 289 ЦПК України ухвалив проводити заочний розгляд справи з ухваленням заочного рішення суду. Дослідивши матеріали справи в межах заявлених вимог, заслухавши пояснення представника позивача та на підставі наданих доказів, суд прийшов до наступного. Частиною 2 статті 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Як встановлено у судовому засіданні, 23.07.2014 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір безпроцентної позики, згідно якого [PERSON] передала відповідачу безвідсоткову позику в сумі 900 000 грн., що складало 76 923 доларів США. Відповідно до ч. 1 ст. 1046, ст. 1047 ЦК України, за договором позики (який укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян) одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Пунктом 2.3. договору безпроцентної позики передбачено, що повернення отриманих сум здійснюється позичальником рівними частками - по 15 000 грн. щомісяця протягом 5 років, починаючи з 24.08.2014 року. Відповідно до п. 3.3. договору безпроцентної позики у випадку порушення позичальником графіку повернення отриманих сум, зазначених у п. 2.3. даного договору, позичальник буде зобов'язаний сплатити позикодавцю пеню з розрахунку 0,1% від вчасно неповернутої суми позики за кожен день прострочення. 24.07.2014 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір іпотеки, який було посвідчено приватним нотаріусом Савченко А.В. Київського міського нотаріального округу за р.№829. Предметом іпотеки є квартира [NUMBER] загальною площею 62,6 кв.м., жилою площею 28,9 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] Свої зобов'язання, визначені договором безпроцентної позики [PERSON] були виконані в повному обсязі, а відповідач в свою чергу не виконує покладені на неї зобов'язання за даним договором. Частиною 1 статті 512 ЦК України передбачено, що кредитор у зобов'язанні може бути змінений внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст.514 ЦК України). 24.07.2015 р. між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки, відповідно до якого [PERSON] відступила на користь позивача право вимоги на отримання грошових коштів за договором позики іпотеки в повному обсязі, що підтверджується копією договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, посвідченого Стрельченко О.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за р.№3233 (а.с.15-18). Пунктом 1.1 договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки, передбачено, що первісний іпотеко держатель вступає (передає), а новий іпотекодержатель набуває (приймає) усе та будь-яке належне первісному іпотекодержателю право вимоги за договором іпотеки, включаючи, але не обмежуючи, право звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки і за рахунок предмету іпотеки задовольнити свої вимоги за договором позики у повному розмірі, у разі не виконання боржником, зобов'язань за договором позики. Крім того, іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки також у разі невиконання або неналежного виконання позичальником в строк, встановлений кредитним договором обов'язку достроково повернути кредит та виконати інші зобов'язання за кредитним договором згідно умов та в порядку, передбаченому кредитним договором. Таким чином, згідно з вимогами чинним законодавством, заміна осіб в окремих зобов'язаннях через волевиявлення сторін або вказівку закону (відступлення права вимоги) є частковим правонаступництвом (сингулярне правонаступництво), оскільки не передбачає переходу всієї сукупності прав та обов'язків до правонаступника (що має місце у випадку смерті фізичної особи або припинення юридичної особи), однак є різновидом правонаступництва. Зазначена правова позиція, про те, що відступлення права вимоги є різновидом правонаступництва, було висловлена Верховним Судом України в Постанові від 20.11.2013р. по справі № 6-122ц13. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, а ст. 530 ЦК України вимагає: " Якщо у зобов'язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк." Стаття 525 ЦК України забороняє односторонню відмову від зобов'язання або односторонню зміну його умов. 09.10.2017 року представник позивача [PERSON] надіслав [PERSON] вимогу щодо виконання договору безпроцентної позики (а.с. 12-13), однак на день винесення рішення зі сторони відповідача не виконано жодних дій, які б свідчили, що нею виконуються вимоги даного договору. Згідно зі ст. 1049 ЦК України позичальник має повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позивачем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. За змістом ст. 12 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. ч. 1, 3 ст.33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав встановлених ст. 12 цього ж Закону. Судом встановлено, що [PERSON] в жовтні 2015 р. зверталась до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON], [PERSON], приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Стрельченко О.В. про виведення майна із-під іпотеки та зняття заборони щодо відчуження. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16 травня 2016 р. в задоволені позову [PERSON] було відмовлено. Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ від 08.11.2016 р. закрито апеляційне провадження за заявою [PERSON] про відмову від апеляційної скарги. Відповідно до ст.39 Закону України «Про іпотеку», суд у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у своєму рішенні зазначає в тому числі спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст.38 цього ж Закону, якою встановлено право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, якщо це передбачено в рішенні суду. Згідно п. 9 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК). Отже, чинним законодавством передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки у випадку невиконання або неналежного виконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач порушила умови основного договору в частині неповернення позики та несплати відсотків за її користування та не виконала взяті на себе зобов'язання, тобто в односторонньому порядку відмовилась від виконання договірних зобов'язань. Враховуючи вище вказане, суд приходить до висновку, що вимоги позову, є обґрунтованими. Таким чином, враховуючи, що на час звернення позивача до суду відповідач не повернула кошти за договором безпроцентної позики, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. У відповідності до вимог ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. На основі повно і всебічно з'ясованих обставин справи, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про необхідність задоволення позову у повному обсязі. На підставі ст. 141 ЦПК України стягненню з відповідача на користь позивача підлягають судові витрати, понесені позивачем при зверненні до суду.

Outcome: approved