Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-25 00:00:00

Позивач, від імені якого діє Дорошенко М. А. , звернувся до суду з даним позовом, яким просить визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю сторін та визнати за ним та за відповідачем право власності - по 1/2 частці вказаної квартири - за кожним. В обґрунтування позову зазначає, що 05 лютого 2005 року між позивачем та відповідачем був зареєстрований шлюб. 27 жовтня 2011 року, у період шлюбу, за спільні кошти, вони придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя від 04 грудня 2017 року шлюб між сторонами було розірвано. Оскільки його намагання владнати з відповідачем питання щодо поділу спірного майна результатів не принесли, та відповідач не бажає вирішити його в добровільному порядку, він змушений звернутися до суду. Позивач до підготовчого судового засідання не прибув, до позову додав заяву про розгляд справи за його відсутності, за участю його представника, адвоката Дорошенка М.А. Адвокат Дорошенко М.А. у свою чергу надала заяву про розгляд справи без її участі, заявлені позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Відповідач також просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги визнала у повному обсязі, про що надала відповідну заяву. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Так, сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 лютого 2005 року, що встановлено рішенням Орджонікідзевського районного суду міста Маріуполя Донецької області від 04 грудня 2017 року, яке набрало законної сили 14 грудня 2017 року. Вказаним рішенням шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Згідно договору купівлі-продажу від 27 жовтня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Чернишовою В.В., [PERSON] 27 жовтня 2011 року тобто у період шлюбу з позивачем, придбала у власність квартиру з трьох кімнат за адресою: [ADDRESS] . Загальна площа квартири становить 62,0 кв.м., житлова площа - 45,1 кв.м. Відповідно до статті 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною першою статті 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до статті 68 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. (ч.1 ст. 71 СК України). Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя"(далі - постанова Пленуму ВСУ № 11), вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст.60,69 СК, ч. 3ст. 368 ЦК), відповідно до ч. ч. 2, 3ст. 325 ЦКможуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Судом встановлений факт набуття сторонами права власності на квартиру [ADDRESS] під час шлюбу. Визнання позову відповідачем не суперечить закону, свідчить про безспірність факту, що джерелом набуття вказаного майна були спільні сумісні кошти подружжя. Заперечень з цього приводу відповідачем надано не було. З огляду на наведене, суд дійшов переконливого висновку про принцип поділу майна подружжя в рівних частках, а тому визнає за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частину за кожним квартири [ADDRESS] , внаслідок чого задовольняє позовні вимоги. Приймаючи до уваги, що позивач не наполягав на стягненні судового збору з відповідача, яка позовні вимоги визнала, суд вважає можливим залишити сплачений позивачем судовий збір в сумі 768,40 гривень за його рахунок.

Outcome: approved