Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , в якому просила визнати останнього таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, розташованим по [ADDRESS] . Позов обґрунтований тим, що позивач є власником вказаного житлового будинку на підставі договору дарування від 17.08.2004 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1581. Відповідач [PERSON] є її рідним сином, зареєстрований в будинку по [ADDRESS] . З 2014 року відповідач у вказаному будинку не проживає, не сплачує комунальні платежі, ніякої участі в утриманні житла не приймає, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали останньому у вказаному будинку немає, перешкод у проживанні йому ніхто не чинив. Відповідач добровільно змінив своє місце проживання, яке на даний час їй не відоме. Зазначила, що такі дії зі сторони відповідача позбавляють її можливості вільно розпоряджатись та користуватись належним нерухомим майном на власний розсуд. Враховуючи, що вказана особа понад одного року у зазначеному житлі не проживає та не користується ним без поважної причини, позивач просила визнати останнього таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. Позивач [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримала повністю та просила їх задовольнити. Пославшись на те, що відповідач доводиться їй рідним сином, який з 2014 року не проживає за місцем реєстрації. Виїхав до Росії та на даний час їй не відоме місце проживання останнього. Відповідач ніякої участі в утриманні житла не приймає, не сплачує податки та комунальні платежі, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали відповідачу, у вказаному будинку немає. Перешкод у проживанні в житловому приміщенні йому ніхто не чинив. Прописка відповідача у будинку, який є її одноосібною приватною власністю, позбавляє можливості її на оформлення субсидії та тягне додаткові витрати. Дала згоду на заочний розгляд справи. Крім цього, просила судові витрати зі сплати судового збору при пред`явлені позову залишити за нею. Відповідач [PERSON] , двічі будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в порядку передбаченому ч. 8 та ч. 11 ст. 128 ЦПК України (судові повістки направлені по зареєстрованому місцю проживання, рекомендованими повідомленнями про вручення поштових відправлень штрих-код № 5630100447756 на 26.10.2021р., № 5630100454930 на 30.11.2021р., а також через опублікування двічі оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України), на розгляд справи не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи в його відсутність чи відкладення та відзив на позовну заяву, не надав. Згідно ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Так, як в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд за згодою позивача визнав можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, у відповідності до приписів ст.ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши наявні по справі докази, судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини: - позивач [PERSON] являється одноосібним власником житлового будинку за [ADDRESS] , на підставі укладеного 17.08.2004 року договору дарування вказаного будинку, який зареєстрований в реєстрі за № 1581 (договір дарування від 17.08.2004 року, зареєстрований в реєстрі за № 1581, інвентаризаційна справа № 44 на житловий будинок, показання позивача [PERSON] в якості свідка); - відповідач [PERSON] зареєстрований по [ADDRESS] , як рідний син позивача, з 2014 року по місцю реєстрації не проживає та не користується житловим будинком, виїхав проживати до Росії та на даний час не відоме місце проживання останнього (адресна довідка № 60 від 03.06.2021р., Акти обстеження від 09.03.2021р., 04.10.2021р., показання позивача [PERSON] в якості свідка, показання свідків [PERSON] , [PERSON] ); - відповідач [PERSON] участі в утриманні житла не приймає, не сплачує податки та комунальні платежі, особистих речей та речей повсякденного використання, які б належали останньому у вказаному будинку немає, позивач перешкод відповідачу у користуванні житловим приміщенням не чинила (Акти обстеження матеріально-побутових умов від 09.03.2021р., 04.10.2021р., показання позивача [PERSON] в якості свідка, показання свідків [PERSON] , [PERSON] ); - реєстрація відповідача [PERSON] у будинку позивача [PERSON] створює перешкоди їй, як одноосібному власнику, у користуванні житловим приміщенням, оскільки позбавляє реалізувати право на субсидію та інші державні виплати (показання позивача [PERSON] в якості свідка, показання свідків [PERSON] , [PERSON] ). При прийнятті рішення, суд керується: За змістом п.1 ст. 6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України ). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст. 379, 382 ЦК України). Згідно зі ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Статті 150, 156 ЖК України передбачають, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Водночас, ст. 405 ЦК України встановлює сервітутне право членів сім`ї власника житла на користування цим житлом. Зокрема, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону, а житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником; член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. При вирішенні спору про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно встановити факт відсутності особи у жилому приміщенні та поважність причин такої відсутності. Поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначаються судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та правил щодо оцінки доказів. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. В сукупності вищевикладеного, суд вважає доведеним, що позивач [PERSON] являється одноосібним власником будинку, відповідач [PERSON] більше одного року, без поважних причин, не проживає по місцю реєстрації, що в свою чергу, свідчить про втрату ним інтересу щодо права на користування цим житлом, та що такі дії відповідача створюють власнику будинку перешкоди у користуванні своєю власністю. За такого, суд вважає, що порушене право власника житла підлягає захисту шляхом визнання відповідача такою особою, що втратив право на користування цим житлом. На підставі ст. 141 ЦПК України та враховуючи думку позивача, суд вважає необхідним судові витрати зі сплати судового збору в сумі 908 грн. 00 коп. покласти на позивача, за її ж клопотанням.

Outcome: approved