Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

Позивач зазначає, що працював у відповідача. При звільненні з роботи йому не була виплачена заробітна плата. Зважаючи на це позивач звернувся до суду з позовом, згідно до якого просить суд стягнути з відповідача: заборгованість з заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач не зявивися в судове засідання. Представник позивача позов підтримав. Подав до суду заяву про зміну розміру позовних вимог, згідно якої станом на 20.06.2017 року заборгованість складається з заробітної плати 45\~258, 31 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 21\~358, 80 грн., які просить стягнути з відповідача. Представник відповідача позов не визнала. Не заперечує, що з позивачем не був проведений розрахунок при звільненні. Пояснила суду, що позивач не сплатив судові витрати за заявлену позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тому просить відмовити в задоволенні позову. Також доводить до відома, що 26.05.2017 року рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ «РІВНЕАЗОТ» змінена назва підприємтсва на ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «РІВНЕАЗОТ». А 08.06.2017 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань були внесені відповідні зміни, про що стверджується випискою. Просить врахувати зазначене при постановленні рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Розгляд справи був проведений з урахуванням заяви представника позивача про зміну позовних вимог. А також з урахуванням того, що 26.05.2017 року рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ «РІВНЕАЗОТ» змінена назва підприємтсва на ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «РІВНЕАЗОТ». А 08.06.2017 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань були внесені відповідні зміни, про що стверджується випискою, наявною в матеріалах справи. Як встановлено в судовому засіданні, позивач працював у відповідача, та був звільнений з роботи 31.03.2017 року (наказ № 761-ВК). У довідці відповідача від 29.05.2017 р. № 1160 зазначено про розмір заборгованих сум: ●заробітна плата за січень 2017 року 4 802, 28 грн.; ●заробітна плата за лютий 2017 року 9 341, 45 грн.; ●заробітна плата за березень 2017 року 31\~114, 58 грн. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. При цьому суми коштів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, зазначаються без утримання прибуткового податку й інших обовязкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника. Отже, підприємство в порушення ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні не виплатило позивачеві 45 258, 31 грн. А тому дана грошова сума має бути стягнута з відповідача на користь позивача. Таким чином позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати підлягають до задоволення. Щодо решти заявлених позовних вимог. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності грошей на розрахунковому рахунку. Розрахунок заборгованості була проведена представником позивача. Проте суд не погоджується з таким розрахунком. На підприємстві є затверджений графік роботи на 2017 рік, згідно якого визначена погодинна величина робочого часу за кожен місяць. Дана обставина не була спростована сторонами. Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За наведеного суд приймає до уваги Графік роботи на 2017 рік. При обчисленні грошової суми в порядку ст. 117 КЗпП України суд проводить розрахунок за весь час затримки належних працівникові виплат. При цьому береться до уваги заробіток працівника за кожен робочий день (понеділок-четвер тривалість робочого часу по 8,2 год., пятниця тривалість робочого часу 7,2 год., 40-ка годинний робочий тиждень) починаючи з часу звільнення і до 20.06.2017 року помножений на вартісну величину години робочого часу, яка складає 52,3487 грн. за 1 годину. Отже, розрахунок проводиться наступним чином: ●за повний місяць затримки розрахунку при звільненні в квітні 2017 року: 151,8 робочих годин х 52,3487 грн. за 1 годину = 7\~946, 5326 грн.; ●за повний місяць затримки розрахунку при звільненні в травні 2017 року: 159,0 робочих годин х 52,3487 грн. за 1 годину = 8\~323, 4433 грн.; ●в червні 2017 року 10 днів по 8,2 год. та три дні по 7,2 год. = 103,6 год. робочого часу х 52,3487 грн. за 1 годину = 5\~423, 3253 грн. Таким чином, позовні вимоги в цій частині слід задовольнити на суму: (7\~946, 5326 +8\~323, 4433 +5\~423, 3253) = 21 693,3 грн. Суд прийшов до висновку про необхідність стягнення грошової суми, яка обчислена у відповідності до наявних офіційних документів. Суд зважає на положення статті 233 КЗпП України, яка визначає строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Такий термін звернення до суду за захистом порушеного права для даного виду правовідносин визначений строком в три місяці. У рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, початок перебігу якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини). Згідно до наявних матеріалів справи позивач не пропустив строки зверненя до суду. Щодо твердження представника позивача про наявність підстав для відмови в позові зважаючи на те, що відповідач не сплатив судовий збір за заявлену вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В судовому засіданні встановлено, що звернення позивача до суду було зумовлене порушенням його прав. Зокрема, при звільненні з роботи йому не була виплачена заробітна плата. Зважаючи на порушення ст. 116 КЗпП України позивач заявив вимогу, згідно до якої просить стягнути з відповідача: заборгованість з заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач має пільги щодо сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати (п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). Відкриваючи провадження у справі суд виходив з того, що інша заявлена позовна вимога (стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) є похідною від вимоги про стягнення заробітної плати. Ці вимоги є повязаними між собою. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету. Зважаючи, що підприємство три місяці не виплачувало заробітну плату позивачеві, при звільненні позивача з роботи з ним не був проведений розрахунок та не були виплачені належні суми, то з метою ефективного судового захисту прав позивача з урахуванням практики ЄСПЛ суд не приймав ухвалу про зобовзання позивача сплатити судові витрати. Тим паче, що розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України, та враховуючи положення Закону України Про судовий збір судові витрати складають 640 грн. 00 коп. Зважаючи на наведене заявлені позовні вимоги підлягають до задоволення.

Outcome: approved