Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-11 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.09.2018 року звернулась до суду з позовом до відповідачки [PERSON], в якому просить стягнути грошові кошти в сумі 42000,00 гривень як аванс, а також грошові кошти в сумі 7000,00 доларів, з яких 1000,00 доларів США як аванс та 6000,00 доларів США як завдаток у подвійному розмірі, в національній валюті України - гривні відповідно до офіційного курсу НБУ на день винесення рішення суду по даному спорі та понесені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що у 2014 році між нею та відповідачкою [PERSON] було досягнуто домовленості щодо купівлі - продажу житлового будинку, що на вул. Едельвейсна, 28 в м. Дрогобичі Львівської області, а також було обумовлено вартість майбутнього договору купівлі - продажу нерухомого майна. 25.07.2014 року нею було передано відповідачці завдаток в розмірі 3000,00 доларів США та визначено, що подальша доплата за придбання будинку становитиме 548000,00 гривень, а сама домовленість триватиме до 31.12.2014 року. Дані обставини підтверджуються відповідною розпискою, складеною 25.07.2014 року власноручно відповідачкою. В подальшому нею у різні дати було передано відповідачці грошові кошти на виконання домовленостей, а зокрема - 09.09.2014 року - 10000,00 гривень; 08.10.2014 року - 10000,00 гривень; 17.11.2014 року - 10000,00 гривень; 01.12.2014 року - 5000,00 гривень; 24.12.2014 року - 7000,00 гривень та 1000,00 доларів США. Однак, із незалежних від позивача причин, вищевказана попередня домовленість щодо купівлі-продажу нерухомого майна не відбулась. 11.07.2018 року позивачем було направлено на адресу відповідачки вимогу від 10.07.2018 року про повернення завдатку та грошових коштів, а саме щодо повернення грошових коштів в семиденний строк грошових коштів в сумі 42000,00 гривень та 1000,00 доларів США, а також завдатку в подвійному розмірі 6000,00 доларів США, яка була отримана 20.07.2018 року особисто відповідачкою, що підтверджується поштовим повідомленням за поштовим ідентифікатором 8210800828264. 28.09.2018 року направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача [PERSON], що містяться в картотеці реєстраційного обліку, відповідь на який судом отримано 30.10.2018 року. 17.10.2018 року від позивачки [PERSON] надійшла заява про забезпечення позову. Ухвалою судді від 02.11.2018 року провадження в зазначеній справі відкрито. Постановлено проводити розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 29.11.2018 року. Крім того, ухвалою від 02.11.2018 року задоволено заяву [PERSON] про забезпечення позову, якою накладено арешт на належне [PERSON] майно (рухоме та нерухоме) та грошові кошти в розмірі в розмірі 238777,70 (Двісті тридцять вісім тисяч сімсот сімдесят сім грн. 70 коп.) гривень, в т.ч. такі, що належать або підлягають передачі або сплаті [PERSON] і знаходяться у неї чи в інших осіб, до моменту вирішення спору у даній справі. 29.11.2018 року судове засідання відкладено для надання можливості відповідачу ознайомитись з матеріалами справи та подати відзив на позовну заяву на 12.12.2018 року. 12.12.2018 року від відповідачки надійшов відзив на позовну заяву. Крім цього, відповідачкою подано в судовому засіданні клопотання, в якому вона просить розглядати дану справу в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 12.12.2018 року в задоволенні клопотання відмовлено. Позивач [PERSON] в судове засідання на 12.12.2018 року не з'явилась, подавши на попереднє судове засідання 29.11.2018 року заяву в якій відзначила, що підтримує позовні вимоги та просить проводити розгляд справи у її відсутності. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених в позовній заяві. Зазначив, що після досягнення домовленостей з відповідачкою 31.07.2014 року, позивачка з грудня 2014 року до кінця березня 2015 року почала проживати в будинку, який мала намір придбати. Однак, договору купівлі-продажу між позивачкою та відповідачкою укладено не було саме у звязку відмовою останньої від такого укладення. Оскільки позивач мала намір придбати будинок, то до кінця 2015 року ще вела переговори з відповідачкою щодо придбання будинку, на що отримувала відмову. Будь-яких пропозицій від відповідачки щодо з'явлення до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу позивачці не надходило. Крім цього, їм відомо, що позивачка відчужила свій будинок іншим людям, при цьому, також не надсилала їм пропозиції щодо придбання будинку. Оскільки відповідач просить відмовити в позові у звязку з пропуском строку позовної давності, то просить такий строк поновити, врахувавши, що позивачка до кінця березня 2015 року проживала в належному відповідачці будинку, а згідно розписки про отримання коштів не визначено дату укладення такого договору. Також просить врахувати, що у звязку з вагітністю з листопада 2017 року та пологами 04.08.2018 року позивачка не мала можливості звернутись до суду з даним позовом, який просить задоволити. Відповідач та її представник адвокат [PERSON] позову не визнали з підстав, які виклали у відзиві на позовну заяву. Доповнили, що дійсно, між нею відповідачкою та позивачкою 31.07.2018 року було досягнуто домовленості щодо купівлі-продажу належного їй будинку на вул. Едельвейсна, 28 в м. Дрогобичі Львівської області, його ціну. Не заперечила, що отримувала від позивачки кошти саме як завдаток за придбання будинку згідно написаної власноручно розписки. Ствердила, що позивачки з сім'ю з грудня 2014 року і до кінця березня 2015 року проживала в цьому будинку і кошти за розпискою не були платою за таке проживання, а завдатком. Зазначила, що позивач сама відмовилась від придбання будинку, бо не мала коштів, щоб оплатити його вартість. Отримані суми за розпискою не повернула позивачці, оскільки за час проживання остання пошкодила її майно і згідно їхньої домовленості ці кошти повинні були покрити вартість такого пошкодження. Не заперечила, що не надсилала позивачці пропозицій щодо з'явлення до нотаріуса для укладення договору купівлі-продажу та щодо наміру продати свій будинок в подальшому. Крім цього, таких пропозицій від позивачки також не отримувала, а тому просить в позові відмовити. Просить також застосувати давність і відмовити в позові у звязку з пропуском строку позовної давності, врахувавши, що розписка написана позивачкою 31.07.2014 року, згідно розписки домовленість щодо придбання будинку тривала до 31.12.2014 року. Посилання позивачки на відсутність у неї можливості пред'явити позов в межах строку позовної давності вчерез вагітність та пологи вважає необґрунтованим, оскільки саме позивачка надсилала їй особисто вимогу в липні 2018 року про повернення коштів. Просять в позові відмовити. Перевіривши матеріали справи, вислухавши пояснення учасників справи, суд вважає, що позов є підставним та підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних міркувань. Так, вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов'язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов'язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Частина перша статті 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Як встановлено в судовому засіданні та підтверджено матеріалами справи, а відтак не підлягає доказуванню той факт, що у 2014 році між сторонами по справі позивачем було досягнуто домовленості щодо купівлі - продажу житлового будинку, що на вул. Едельвейсна, 28 в м. Дрогобичі Львівської області, зокрема було погоджено вартість зазначеного будинку 3000 доларів США і 548000,00 грн. З наявної в матеріалах справи розписки від 25.07.2014 року, оригінал якої оглянуто судом, вбачається, що відповідач [PERSON] отримувала грошові кошти, зокрема, 09.09.2014 року - 10000,00 гривень; 08.10.2014 року - 10000,00 гривень; 17.11.2014 року - 10000,00 гривень; 01.12.2014 року - 5000,00 гривень; 24.12.2014 року - 7000,00 гривень та 1000,00 доларів США. Крім того, з даної розписки також вбачається, що відповідач [PERSON] отримала завдаток за будинок на вул. Едельвейсна, 28 в м. Дрогобич в розмірі 3000 доларів США. Доплата становить 548000 грн. Домовленість триває до 31.12.2014 року. 11.07.2018 року позивачем було направлено на адресу відповідачки вимогу від 10.07.2018 року про повернення завдатку та грошових коштів, а саме щодо повернення грошових коштів в семиденний строк грошових коштів в сумі 42000,00 гривень та 1000,00 доларів США, а також завдатку в подвійному розмірі 6000,00 доларів США, яка була отримана 20.07.2018 року особисто відповідачкою, що підтверджується поштовим повідомленням за поштовим ідентифікатором 8210800828264 Як унормовано приписами статті 530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Як пояснив у судовому засіданні представник позивача, вказана вище вимога від 11.07.2018 року про повернення коштів відповідачкою залишилась невиконаною і на час розгляду справи судом. Згідно зі статтею 570 ЦК України завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобовязання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів, є завдатком, вона вважається авансом. Ознакою завдатку є те, що він слугує доказом укладення договору, на забезпечення якого його видано, одночасно є способом платежу та способом забезпечення виконання зобов'язання. В зв'язку з наведеним, суд приходить до переконання, що оскільки зміст позову [PERSON] полягає у вимозі повернення грошових коштів, одержаних від неї відповідачкою [PERSON] як попередню оплату в рахунок суми за основним договором, у зв'язку з тим, що зобов'язання не виконано (не укладено основний договір), а тому між сторонами виникли правовідносини щодо авансу. Крім того, суд вважає за необхідне роз'яснити, що внесення завдатку як способу виконання зобов'язання може мати місце в разі наявності зобов'язання, яке повинно було виникати на підставі договору. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно зі статтею 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 546 ЦК України виконання зобовязання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Згідно із частинами першої, третьою статті 635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобовязуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Попередній договір укладається у формі, встановленій для основного договору, а якщо форма основного договору не встановлена, у письмовій формі. Зобовязання, встановлене попереднім договором, припиняється, якщо основний договір не укладений протягом строку (у термін), встановленого попереднім договором, або якщо жодна із сторін не направить другій стороні пропозицію про його укладення. Відповідно до статті 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Оскільки договір\~купівлі-продажу\~об'єкта\~нерухомого майна\~ житлового\~будинку на\~вул.\~Едельвейсна,\~28\~в м.\~Дрогобичі,\~який за\~своєю формою\~та змістом\~відповідав би\~вимогам закону,\~між сторонами\~у справі\~укладено не\~було,\~а сторони\~лише домовилися\~укласти такий\~договір у\~майбутньому,\~передана позивачем\~[PERSON]\~відповідачці [PERSON]\~грошова сума\~в розмірі\~42000\~грн.\~та 4000\~доларів США,\~названа в\~розписці від\~25.07.2014\~року,\~ -\~завдатком фактично\~є авансом,\~який підлягає\~поверненню позивачці у зв'язку із не укладенням договору купівлі-продажу квартири незалежно від того, з чиєї вини він не був укладений. Аналогічний правовий висновок викладений Верховним Судом України у постановах від 13 лютого 2013 року в справі № 6-176цс12, від 25 вересня 2012 року в справі № 6-82цс13. Доводи відповідачки щодо того, що між нею та позивачкою було досягнуто домовленості щодо відшкодування витрат у звязку з пошкодженням її майна в час проживання позивачки будинку відповідачки, є безпідставними та надуманими. Що стосується посилання відповідачки [PERSON] та її представника [PERSON], які містяться у відзиві на позовну заяву щодо строків позовної давності, суд вважає за необхідне вказати наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до ч. 3, ч. 4 ст. 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Наявність поважних причин, які б перешкоджали своєчасному зверненню до суду за захистом своїх прав, повинен довести позивач. Так, у своїх поясненнях у судовому засіданні представник позивача [PERSON] просить поновити позивачці строк для звернення до суду з даним позовом і посилається на те, що строк позовної давності ними пропущений з поважних причин, зокрема в зв'язку з тим, що позивач [PERSON] на час закінчення трирічного строку 31.12.2017 року, починаючи з часу отримання коштів 25.07.2014 року і існування домовленості згідно розписки до 31.12.2014 року, була вагітною (з листопада 2017 року), перебувала під наглядом лікарів, 04.08.2018 року народила дитину, що в свою чергу призвело до пропущення строку звернення до суду. Вирішуючи питання щодо застосування давності, суд враховує і практику Європейського Суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні. Відповідно до рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ільхан проти Туреччини» правило встановлення обмежень доступу до суду в зв`язку з пропуском строку звернення до суду повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання, слід звертати увагу на обставини справи. Також, суд вважає, що в даному випадку правильним є застосування п. 137 Рішення ЄСПЛ у справі «Волков проти України», у якій суд зазначив, що: «Суд вважає, що строки давності слугують кільком важливим цілям, а саме: забезпеченню юридичної визначеності та остаточності, захисту потенційних відповідачів від не заявлених вчасно вимог, яким може бути важко протистояти та запобігти будь-якій несправедливості, яка могла б виникнути, якби від судів вимагалося виносити рішення щодо подій, що мали місце у віддаленому минулому, на підставі доказів, які через сплив часу стали ненадійними та неповними (див. рішення від 22 жовтня 1996 року у справі «Стаббінгз та інші проти Сполученого Королівства» (Stubbings and Others v. the United Kingdom), n. 51, Reports 1996-IV)». При цьому суд ще раз окремо звертає увагу на те, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, повинне тлумачитись на користь обох сторін у справі та у світлі преамбули конвенції, відповідна частина якої проголошує верховенство права спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, згідно з яким поновлення строку зі спливом значного періоду часу, можливе лише коли його пропуск зумовлений особливими й непереборними обставинами (рішення ЄСПЛ у справі «Рябих проти Росії», «Пономарьов проти України»), а його поновлення без встановлення наведених обставин є неможливим та таким, що порушить зазначений принцип. В даному випадку, враховуючи наведене, обставини зазначеної справи, суд надає віри доводам представника позивачки [PERSON], щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду, а тому вважає за необхідне поновити позивачці такий. При цьому суд враховує, що позивачка у звязку з вагітністю, починаючи з листопада 2017 року і пологами 04.08.2018 року не мала обєктивної можливості подати позов до суду. Той факт, що в липні позивач направляла письмову вимогу відповідачу про повернення коштів не спростовують переконаності суду в необхідності поновлення строку звернення до суду. Крім того, при поновленні позивачці [PERSON] строку звернення, встановленого ст. 257 ЦК України, суд приймає до уваги і той факт, що згідно розписки відповідач отримувала кошти на протязі липня грудня 2014 року, позивач пред'явила вимогу про повернення коштів у липні 2018 року та звернулась до суду з цим позовом у вересні 2018 року. В той же час відповідачкою [PERSON] в судовому засіданні підтверджено, що позивач [PERSON] разом зі своїм чоловіком проживали в будинку на вул. Едельвейсна, 28 в м. Дрогобичі після 31.12.2014 року ще близько 2-3 місяців, а саме до кінця березня 2015 року, що вони і надалі продовжували вести переговори щодо придбання будинку на протязі 2015 року. Разом з тим, суд враховує, що в розписці не було визначено строку повернення коштів та не було вчинено правочину щодо переходу права власності на будинок, а тому підстав для відмови в позові у звязку з пропуском строку позовної давності у суду немає і такий строк, як зазначено вище, підлягає поновленню. Разом із тим частина друга статті 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Таким чином, враховуючи наведене, той факт, що кошти згідно розписки від 31.07.2014 року є авансом, а тому такий підлягає поверненню позивачу у повному обсязі, зокрема, підлягає поверненню 42000 грн., 1000 та 3000 доларів США, що еквівалентно на час постановлення рішення згідно офіційного курсу НБУ - 110840,00 грн. В задоволенні решти позовних вимог в частині стягнення 3000 дол. США як завдатку в подвійному розмірі необхідно відмовити. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати, а тому згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України та ст. 4 Закону України "Про судовий збір" з відповідачки на користь позивачки слід стягнути понесені судові витрати пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позов задоволено частково та вирішено стягнути з відповідачки аванс у розмірі 42000 грн. та 4000 тис. доларів США, що еквівалентно 110840,00 грн., а всього 152840 грн. Позивачкою при предявленні позову з ціною позову 238777,10 грн. сплачено судовий збір у розмірі 2387,79 грн. (а.с. 1). Крім того, за подання заяви про забезпечення позову позивачкою сплачено судовий збір в сумі 352,40 грн. (а.с. 13). А відтак, стягненню на користь позивачки підлягають судові витрати в розмірі пропорційно задоволених позовних вимог на суму 158240,00 грн. в розмірі 1582,40 грн. та 352,40 грн. (за подання заяви про забезпечення позову). Що стосується вжитих судом на підставі ухвали від 02.11.2018 року заходів по забезпеченню позову, то такі у відповідності до вимог ч. 7 ст. 158 ЦПК України у звязку із задоволенням позову продовжують діяти протягом девяноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили. При цьому суд враховує, що жодних клопотань від учасників справи про їх скасування не надходило.

Outcome: approved