Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Позивач, 12 липня 2021 року звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме житловим будинком, що знаходиться по [ADDRESS] . Вимоги обґрунтував тим, що з 26 жовтня 2018 року є одноосібним власником житлового будинку, з господарсько-побутовими будівлями, розташованого по [ADDRESS] , що підтверджується договором міни від 26 жовтня 2018 року та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 26 жовтня 2018 року №142896635. За його згодою у вказаному будинку були зареєстровані, його мати - [PERSON] та її чоловік (його вітчим) - [PERSON] , що підтверджується домовою книгою. При цьому, три роки у будинку фактично проживала тільки мати, яка у добровільному порядку погодилася знятися з реєстрації. [PERSON] приблизно з червня 2018 року у будинку не проживає, і точне місце його проживання не відоме. Участі в утриманні будинку останній не приймає, комунальні послуги не сплачує, домовленості щодо збереження за ним права проживання у будинку між ними відсутні. Реєстрація відповідача у його помешканні, перешкоджає йому, як власнику будинку вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном у повному обсязі, а саме продати, оскільки покупці відмовляються придбавати будинок у якому зареєстрована невідома їм особа. Позивач у судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просить суд позов задовольнити та справу розглянути за його відсутності. Не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином у розумінні п.п.3,4 ч.8 ст.128 ЦПК України. Про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов, зустрічний позов, будь-які клопотання, заяви чи докази, від нього не надходили. З огляду на зазначене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, проти чого не заперечує у своїй заяві позивач. Ненадання відповідачем відзиву та доказів в обґрунтування своїх можливих заперечень проти позову, дає суду право при заочному розгляді справи обмежитися доказами, наданими позивачем, що відповідає положенням ч.1 ст.280 ЦПК України. Дослідивши у судовому засіданні матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до договору міни від 26 жовтня 2018 року, витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, з господарсько -побутовими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 192862635106 (а.с. 8-11,14). Відповдіно до витягу з Домової книги та довідки виконавчого комітету Знам`янської міської ради від 23 липня 2021 року, відповідач [PERSON] , [INFO] , з 30 жовтня 2018 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.12-13, 32). Довідка голови квартального комітету №5 міста Знам`янка Кіровоградської області від 09 липня 2021 року та акти обстеження місця проживання, складені 20 липня, 14 вересня, 07 жовтня, 05 листопада, 12 грудня 2020 року, 10 січня, 03 лютого, 05 березня, 17 червня 2021 року, свідчать про те, що за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] фактично не проживає з червня 2018 року (а.с.15-28). Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку квартири визначені ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Положеннями ч.1 ст.317 та ч.1 ст.319 ЦК України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном і він реалізовує їх на власний розсуд. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з ч.1 ст.156 ЖК України, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири), член його сім`ї вправі вселити в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. При цьому положенням ч. 4 цієї статті встановлено, що припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У розумінні положень ст.64 ЖК України, до членів сім`ї належать дружина, діти, батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Статтею 47 Конституції України закріплено право кожного громадянина України на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною 2 ст.405 ЦК України передбачено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Обставин, які б свідчили, що позивач або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та в цей час перешкоджають відповідачу у користуванні будинком, або що з цього питання вони зверталися до суду чи до правоохоронних органів, судом не встановлено, як і доказів того, що відповідач відсутній за місцем реєстрації з поважних причин. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що [PERSON] втратив право на користування належним позивачу на праві власності житловим приміщенням розташованим за адресою: [ADDRESS] , внаслідок його відсутності у ньому, тобто за місцем реєстрації, понад один рік. Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, в силу ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року № 20, є підставою для зняття цієї особи з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, з відповідача на корить позивача підлягає стягнення, сплачений ним за подання даного позову до суду судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved