Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що будинковолодіння по [ADDRESS] відносилося до суспільної групи "колгоспний двір" і станом на 15.04.1991 року останнім членом такого була [PERSON] Зазначає, що [INFO] року [PERSON] померла. Вважає, що він є єдиним спадкоємцем за заповітом всього її майна, в тому числі і спірного будинковолодіння. Вказує, що після смерті [PERSON] спадщину прийняв, однак оформити право власності на будинковолодіння в позасудовому порядку не має можливості, оскільки на таке відсутні правовстановлюючі документи. З огляду на наведені обставини просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним, позивачем [PERSON] право власності на вищезазначене будинковолодіння в порядку спадкування за заповітом після смерті спадкодавця [PERSON] Позивач [PERSON] в судове засідання не з'явився, проте подав заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить суд слухати справу у його відсутності. Представник відповідача - Твіржанської сільської ради Мостиського району Львівської області в судове засідання не з'явився, проте подав заяву, в якій просить справу слухати у їх відсутності та проти позову не заперечує. Третя особа - приватний нотаріус Мостиського районного нотаріального округу Яксманицький Р.С. в судове засідання не з'явився, проте надіслав копію спадкової справи за №708/2016 заведеної внаслідок смерті [PERSON], котра померла [INFO] року та просив справу слухати у його відсутності. У ч.2 ст.197 ЦПК України зазначено, що у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно із ч.4 ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.3 ст.10 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до змісту ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004року. А у разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема правила Цивільного кодексу Української РСР, в тому числі щодо прийняття спадщини. Судом встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] відносилося до суспільної групи «колгоспний двір», останнім членом якого, як вважає суд, була [PERSON], що підтверджується матеріалами справи, зокрема виписками з погосподарських книг Твіржанської сільської ради Мостиського району. 18.05.2016р. відкрилася спадщина внаслідок смерті [PERSON] Спадкодавець [PERSON] за життя усім своїм майном, в тому числі зазначеним вище будинковолодінням розпорядилася і заповіла таке позивачу [PERSON], склавши 02.04.2012 року в його користь заповіт. Даний заповіт до часу смерті спадкодавця [PERSON] нею не змінений і не відмінений. Слід зазначити, що позивач [PERSON] у встановленому законом порядку прийняв спадщину, яка відкрилася внаслідок смерті спадкодавця [PERSON], оскільки у визначений законом строк звернувся в нотаріальну контору із заявою про її прийняття. Так, із матеріалів спадкової справи за №708/2016, що заведена приватним нотаріусом Мостиського районного нотаріального округу Яксманицьким Р.С. після смерті [PERSON], вбачається, що позивач [PERSON] звернувся до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини та 21.11.2016р. на частину спадкового майна (земельну ділянку площею 0,6911га та земельну ділянку площею 1,4402га) отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом. Таким чином, суд приходить до висновку, що спадщину, яка відкрилася внаслідок смерті спадкодавця [PERSON], у встановленому законом порядку прийняв саме спадкоємець за заповітом - позивач по справі [PERSON] Спадкоємців обов'язкової частки у спадщині, що відкрилася внаслідок смерті спадкодавця [PERSON], судом не встановлено. Стаття 1216 ЦК України визначає, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи (спадкодавця), яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. У відповідності до ч.1 ст.1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Як відомо із ч.1 ст.1221 ЦК України місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до ч. 1 ст.1223 ЦК України право на спадщину мають особи, визначені у заповіті. Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Згідно ч.1 та 2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Позивач [PERSON] не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити своїх спадкових прав, зокрема не може оформити право власності на зазначене вище будинковолодіння, оскільки на таке відсутні правовстановлюючі документи. Вказані обставини підтверджуються: заявою позивача [PERSON]; заявою представника відповідача - Твіржанської сільської ради Мостиського району; копією свідоцтва про смерть [PERSON]; звітом про оцінку майна; копією спадкової справи №708/2016, заведеної внаслідок смерті [PERSON]; довідками виданими Твіржанською сільською радою Мостиського району Львівської області; копією паспорта позивача [PERSON]; копією свідоцтва на право особистої власності на житловий будинок від 28.02.1992 року; копією свідоцтва на забудову садиби в сільських населених пунктах; витягами з погосподарських книг Твіржанської сільської ради Мостиського району Львівської області; копією заповіту від 02.04.2012 року; копією технічного паспорта на садибний житловий будинок [ADDRESS] Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивача на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане спадкове майно за позивачем [PERSON] у порядку спадкування за заповітом. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. В статті 55 Конституції України закріплено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.ст.59-60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Крім того, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.58-59 ЦПК України. Відповідно до ст.212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Із ст.213 ЦПК України відомо, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, оцінивши такі в сукупності, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог позивача [PERSON] Наявними у справі доказами установлено, що останній є спадкоємцем за заповітом майна [PERSON], у відповідності до вимог ст.1269 ЦК України вчинив дії, які свідчать про прийняття ним спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті останньої, а тому суд вважає, що є всі підстави для визнання за [PERSON] права власності на спірне будинковолодіння.

Outcome: approved