Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання останніх такими, що втратили право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] Свої вимоги [PERSON] обґрунтувала тим, що 13.10.2016 року вона за договором купівлі-продажу придбала зазначений будинок, в якому по теперішній час продовжують бути зареєстрованими відповідачі. Фактично [PERSON] з жовтня 2014 року проживають на території Російської Федерації, наміру повертатися до України не мають. Всі витрати з утримання будинку вона несе сама, в той час як обраховуються вони, виходячи з кількості зареєстрованих в будинку осіб. Факт реєстрації відповідачів також перешкоджає їй оформити субсидію. Просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування будинком. Позивач [PERSON] до суду не з'явилася, надала заяву з проханням розгляд справи проводити за її відсутності, на задоволенні позову наполягала. В судовому засіданні представник позивача Логвиненко С.С. позовні вимоги пітримав, обґрунтувавши їх викладеними в позовній заяві обставинами. Також пояснив, що відповідачі виїхали з України в 2014 році ще задовго до продажу будинку, будинок продавав батько [PERSON] [PERSON]. Перебуваючи на території РФ, відповідачі не можуть виїхати до України задля зняття з реєстраційного обліку, оскільки наразі вони не мають паспортів громадян України, їх документи знаходяться в стадії оформлення, бо вони в'їжджали до РФ як особи, що залишили зону бойових дій. З тимчасовими посвідченнями перетинання кордону неможливе, більш того, тимчасове посвідчення не можу бути використане при знятті з реєстраційного обліку. Відповідачі видали доручення [PERSON] на здійснення дій щодо зняття їх з реєстраційного обліку, але повноважним у цьому питанні органом було відмовлено у здійсненні такої процедури. Оскільки права позивача порушуються, просить суд задовольнити позовні вимоги. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не прибули, надіслали судові заяви про розгляд справи за їх відсутністю, оскільки прибути в судове засідання вони змоги не мають. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з огляду на такі встановлені в судовому засіданні обставини та відповідні ним норми діючого законодавства. Судом достовірно встановлено, що будинок [ADDRESS] Донецької області належить позивачеві [PERSON] на праві приватної власності, підставою виникнення вказаного права приватної власності є договір купівлі-продажу від 13.10.2016 року, посвідчений приватним нотаріусом Димитровського міського нотаріального округу Зарею В.В. (а.с. 7, 9) За відомостями виконавчого комітету Мирноградської міської ради від 19.12.2016 року, в будинку [ADDRESS] зареєстровані [PERSON], [INFO], і [PERSON], [INFO] (а.с. 15, 16). З акту № 502-1 від 29.11.2016 року, складеного координаційним комітетом органів самоорганізації населення м. Мирнограда, вбачається, що [PERSON] і [PERSON] с 18.10.2014 року і по т.ч. не проживають в будинку [ADDRESS] (а.с. 10). Зазначені обставини підтверджені показами опитаних в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON], які вказали, що тривалий час були сусідами родини [PERSON], живуть в будинках [ADDRESS] та [ADDRESS] В 2014 році після початку бойових дій на Донбасі останні виїхали до Російської Федерації і більше не повертались. Продаж будинку здійснював [PERSON] - батько відповідача [PERSON], який був власником будинку. Він розказував, що [PERSON] з дружиною [PERSON] назавжди залишаються у РФ, він також там тепер живе. Ігор і [PERSON] взагалі не мешкали останні роки в будинку, щонайменш п'ять років їх там не було. Відповідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод здійсненні права власності в формі пред'явлення вимоги про визнання осіб такими, що стратили право на користування жилим приміщенням. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права власності, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод. За положеннями ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Оскільки відповідачі [PERSON] та [PERSON] фактично не мешкають в будинку позивача щонайменш з 18.10.2014 року, договірних відносин щодо винаймання житла між ними немає, дій щодо добровільного зняття з реєстрації відповідачі не здійснюють, суд вважає їх реєстрацію в будинку такою, що створює перешкоди у реалізації позивачем [PERSON] права власності щодо свого майна, тому відповідачів належить визнати такими, які втратили право користування будинком. Таке рішення суду обумовлюється застосуванням положень ст.ст. 71, 72 ЖК України, які визначають строки збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами та порядок визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням, в судовому порядку в випадку відсутності їх за місцем реєстрації понад шість місяців. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів підлягають солідарному стягненню на користь позивача понесені останньою судові витрати в сумі 551 гривня 20 копійок. На підставі наведеного, ст. 41 Конституції України, ст.ст. 16, 319, 321, 391 ЦК України, ст.ст. 71, 72 ЖК України, ст.ст. 60, 209, 212-215, 224-226 ЦПК України, суд

Outcome: approved