Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-11 00:00:00

Заявник просить суд встановити факт розірвання шлюбу, а саме, що шлюб укладений між нею та [PERSON], зареєстрований Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макієвського міського управління юстиції у Донецькій області 25 червня 2014 року, актовий запис № 466- розірваний 10 березня 2015 року за актовим записом № 17 Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області, посилаючись на те, що вона з 25.06.2014 перебувала в шлюбі з [PERSON] Шлюб між ними 10 березня 2015 року було розірвано, про що Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області видане свідоцтво. Дергачівським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківської області у реєстрації розірвання шлюбу їй було відмовлено, так як шлюб розірвано органом, який знаходиться на тимчасово окупованій території України, вважається недійсним та не створює правових наслідків. Представник заінтересованої особи - Дергачівський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у судове засідання не з'явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, про що свідчать дані реєстру на відправлення кореспонденції кур'єром від 07.04.2017 року. Заявник у судове засідання не з'явилася, в наданій заяві просить справу розглядати за її відсутності, заяву підтримує. Суд, вивчивши надані докази, вважає, що заява обгрунтована та підлягає задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 49 Цивільного кодексу України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені та смерть. Згідно ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом,звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Як передбачено п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту розірвання шлюбу. [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 25 червня 2014 року, оформивши його у Міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №466, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано 10.03.2015 року Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області, актовий запис №17, про що мається свідоцтво про розірвання шлюбу. Як визначено у ч. 1 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація актів цивільного стану у встановлених законом випадках є обов'язковою. Відомості про реєстрацію, розірвання шлюбу підлягають обов'язковому внесенню до Державного реєстру актів цивільного стану громадян. Згідно ч.ч.1, 2 ст. 9 цього ж Закону, державна реєстрація актів цивільного стану проводиться з метою забезпечення реалізації прав фізичної особи та офіційного визнання і підтвердження державою фактів народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті. Державна реєстрація актів цивільного стану проводиться шляхом складення актових записів цивільного стану. За змістом ч.1 ст. 12 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», внесення відомостей про народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть здійснюється відділами державної реєстрації актів цивільного стану шляхом складання актового запису цивільного стану в електронному вигляді у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян та на паперових носіях. З листа Дергачівського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 30.03.2017 року за № 567/15.26-0404 вбачається, що актовий запис про розірвання шлюбу №17 від 10.03.2015 року, складеного Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області на гр. [PERSON] та [PERSON] та відмітка про розірвання шлюбу в актовому записі про шлюб №466 від 25.06.2014 року, складеного Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області відсутні у Державному реєстрі актів цивільного стану. Оскільки заявником для підтвердження факту розірвання шлюбу пред'явлено свідоцтво про розірвання шлюбу серія [NUMBER] від 10.03.2015 року, видане на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження, свідоцтво про розірвання шлюбу вважається недійсним. Пунктом 10 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" № 5 від 31.03.95 року з подальшими змінами, визначено, що суди можуть встановлювати факти реєстрації усиновлення (удочеріння), шлюбу, розірвання шлюбу, народження і смерті, якщо в органах реєстрації актів громадянського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану. Як роз'яснено в п.18 цієї ж Постанови рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. У разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована територія України є невід'ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Як передбачено ч. 1 ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території», громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, після залишення ними тимчасово окупованої території. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). За змістом ч. ч. 2, 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Відповідно до ч.2 ст. 259 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану є підставою для одержання документів, що видаються органами про проведення ними відповідних реєстраційних дій. Таким чином судом встановлено, що свідоцтво про розірвання шлюбу, яке було видано 10.03.2015 Міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області, не створює правових наслідків, що позбавляє [PERSON], яка є громадянином України, провести державну реєстрацію розірвання шлюбу та реалізувати свої права. З огляду на вказане, суд вважає, що для проведення реєстрації розірвання шлюбу є об'єктивні перешкоди. З метою захисту прав і свобод громадян України, якою є заявник, суд прийшов висновку про необхідність задоволення заяви про встановлення факту розірвання шлюбу з огляду на те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, від якого залежить виникнення, зміна та припинення її особистих прав. Статтею 129-1 Конституції України передбачено, що суд ухвалює рішення іменем України. Відповідно до ст. 209 ЦПК України суди ухвалюють рішення іменем України негайно після закінчення судового розгляду. Рішення суду ухвалюється, оформлюється і підписується в нарадчій кімнаті суддею.

Outcome: approved