Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання договору дарування квартири частково недійсним, визнання права власності, скасування реєстрації права власності. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 06.12.2019 відкрито провадження по справі. 26.05.2020 позивач подав до суду уточнення позовних вимог, які прийняти судом. З позовної заяви та уточнених позовних вимог вбачається, що з осені 1997 року [PERSON] та [PERSON] почали проживати однією сім`єю. 26 листопада 1998 року [PERSON] та [PERSON] придбано двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Договір купівлі-продажу було укладено на [PERSON] , посвідчений Київською Універсальною біржею 26.11.1998 №Е3983/7939 та зареєстрований в Київському міському бюро технічної інвентаризації 03.12.1998 за № 1864. Однак, частину коштів на придбання квартири [ADDRESS] надав позивач. 18 серпня 1999 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. 29.03.2001 [PERSON] подарувала, а позивач прийняв в дарунок 1/3 частину квартири [ADDRESS] , договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А., зареєстровано в реєстрі №527. В Бюро технічної інвентаризації договір не було зареєстровано. З 1999 року позивач постійно проживав і зареєстрований в квартирі [ADDRESS] . В кінці 2017 року між [PERSON] та [PERSON] припинились сімейні відносини, після чого [PERSON] змінила замки в квартирі та чинить позивачу перешкоди в користуванні житлом. Через деякий час [PERSON] подарувала квартиру [ADDRESS] , в тому числі і 1/3 частину квартири, яка належить позивачу, своїй дочці [PERSON] . [PERSON] скористалася тим, що позивач не зареєстрував договір дарування 1/3 частини квартири [ADDRESS] в Київському міському бюро технічної інвентаризації. Отже, укладаючи договір дарування від 30.08.2019 дарувальник [PERSON] незаконно подарувала 1/3 частину квартири, що належить позивачу. Оскільки на момент укладення договору дарування від 30.08.2019 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , дарувальник [PERSON] не була власницею всієї квартири, оскільки був чинним та не оскаржувався договір дарування від 29 березня 2001 року, згідно якого позивач набув право власності на 1/3 частину спірної квартири, тому договір дарування квартири від 30.08.2019 слід визнати частково недійсним, скасувати запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно по реєстрацію за [PERSON] та визнати право власності за позивачем на частину вказаної квартири. У зв`язку з викладеним позивач просить суд позов задовольнити повністю. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 06.12.2019 накладено арешт на квартиру [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] та заборонити будь-які дії пов`язані з продажем. 27.01.2020 до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] відповідно до якого зазначено, що 26 листопада 1998 року згідно Договору купівлі-продажу нерухомості, посвідченого Київською Універсальною біржею 26.11.1998 №Е3983/7939, [PERSON] була куплена двокімнатна квартира [ADDRESS] . Квартира була куплена [PERSON] завдяки грошовій допомозі її батьків, позивач не приймав участі у купівлі квартири та не надавав [PERSON] коштів на придбання квартири. 18.08.1999 сторони зареєстрували шлюб, проживали разом в вищевказаній квартирі. В кінці 2017 року припинили спільне проживання, позивач виїхав із квартири. У травні 2019 року [PERSON] була зроблена операція, на сьогоднішній день проходить реабілітацію, подальше лікування, також, вирішується питання про інвалідність. У зв`язку з погіршенням морального стану після припиненням сімейних відносин із позивачем, погіршенням стану здоров`я, необхідністю проведення операції, [PERSON] було прийнято рішення передати у власність донці [PERSON] усе належне майно, у тому числі спірну квартиру. Для цього, 30 серпня 2019 року між [PERSON] та її донькою [PERSON] було укладено Договір дарування квартири. Для оформлення у нотаріуса Договору дарування квартири від 30.08.2019 [PERSON] змушена була звернутися до нотаріуса для отримання дублікату Договору купівлі-продажу нерухомості, так як усі документи, щодо майна зникли з квартири. У зв`язку з викладеним [PERSON] вважає, що договір дарування укладений у письмовій формі із зазначенням усіх його умов, підписаний сторонами і нотаріально посвідчений не може бути визнаний недійсним. 27.01.2020 до суду надійшов відзив від відповідача [PERSON] відповідно до якого зазначено, що 30 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] , яка є її мамою було укладено Договір дарування квартири, відповідно до якого Дарувальник [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняла у дар належну Дарувальнику на праві власності квартиру [ADDRESS] . Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1642388880000. Відповідно до п. 2 Договору дарування квартири, документом, який підтверджує право власності Дарувальника на відчужувану квартиру, є договір купівлі-продажу нерухомості, зареєстрований на Київській Універсальній біржі 26.11.1998 за реєстраційним №Е3983/7939, дублікат якого виданий Київською Універсальною біржею 20.06.2018 за реєстраційним №Е3983/7939-Д1. Право власності зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 31.08.2018 за № № 27887280. Договір дарування укладений у письмовій формі з зазначенням усіх його умов, підписаний сторонами і нотаріально посвідчений. Зміст договору відповідає закону. Дієздатність дарувальника перевірена нотаріусом. Форма правочину дотримана. Усі, передбачені чинним законодавством нотаріальні дії, щодо перевірки нотаріусом здійснені. У зв`язку з викладеним відповідачка [PERSON] просить суд відмовити в задоволення позовних вимог в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 29.01.2020 витребувано у Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Аніскової Надії Анатоліївни копії документів на підставі яких було посвідчено договір дарування 1/3частини квартири [ADDRESS] , укладений 29.03.2001 між [PERSON] і обдарованим [PERSON] , реєстровий № 527. 24.02.2020 Ухвала суду виконана. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 29.01.2020 витребувано з Першої Київської державної нотаріальної контори копії всіх документів на підставі яких було посвідчено договір дарування квартири [ADDRESS] укладений 30.08.2019 між дарувальницею [PERSON] і обдарованою [PERSON] , серія та номер 7-382 (реєстраційний номер 1642388880000), а також належним чином завірену копію зазначеного договору дарування квартири. 24.02.2020 Ухвала суду виконана. 26.05.2020 до суду надійшла заява про збільшення позовних вимог від позивача [PERSON] , відповідно до якої просить суд збільшити позовні вимоги, а саме: стягнути солідарно з відповідачів витрати пов`язані з розглядом справи в суді. Відповідно до ухвали внесеної до протоколу судового засідання від 26.05.2020 було вирішено прийняти заяву про збільшення позовних вимог, яка надійшла від позивача [PERSON] . 28.07.2020 до суду надішли заперечення від представника відповідача - адвоката Козелецької Тетяни Олексіївни, яка діє в інтересах [PERSON] відповідно до яких зазначено, що заява про збільшення позовних вимог не може буди задоволена судом, оскільки позивач просить суду в своїй заяві стягнути солідарно з відповідачів компенсацію витрат по виготовленню і видачі дублікату договору дарування, довідки Бюро технічної інвентаризації, повторного свідоцтво про шлюб, однак такі витрати не пов`язані з розглядом справи або підготовки до її розгляду. Також, позивач [PERSON] не виконав вимоги частини 1-2 ст. 134 ЦПК України при подані позовної заяви. У зв`язку з викладеним представник відповідача, просить суд відмовити в задоволені заяви про збільшення позовних вимог. 28.07.2020 до суду надішли пояснення від представника позивача - адвоката Трофимчук Наталії Борисівни відповідно до яких зазначено, що при відчуженні частини квартири нотаріус, який посвідчує договір робить відповідну відмітку на оригіналі правовстановлюючого документа на квартиру, що робить неможливим повторне відчуження тієї частини квартири, яка вже належить іншій особі, відповідачка свідомо отримала дублікат договору-купівлі квартири, який був їй виданий Київською Універсальною біржею 20.06.2018 за реєстраційним №Е3983/7939-Д1, щоб в подальшому подарувати всю квартиру, в тому числі 1/3 частину квартири, яка не належить відповідачці [PERSON] своїй доньці. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] посилаються у своїх відзивах на ч. 4 ст. 334 ЦК України 2004 року, щодо виникнення права на нерухоме майно, яке виникає з дня державної реєстрації цього майна, але на момент укладення між позивачем та [PERSON] договору ця норма не діяла, а право власності згідно діючої на той час ст. 128 ЦК УРСР у набувача майна за договором виникало з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Але в п. 6 Договору дарування 1/3 частини квартири від 29.03.2001 зазначено, що право власності позивач набув з моменту підписання договору. Також вважає, що не відповідає дійсності твердження відповідачки [PERSON] викладене нею у відзиві на позов, що усі документи, щодо власного і спільного майна подружжя зникли з квартири. Оскільки, позивач [PERSON] . Договір дарування йому 1/3 частини квартири [ADDRESS] ) залишив в квартирі у зв`язку з чим змушений був отримати дублікат зазначеного договору 21 жовтня 2019 року у нотаріуса [PERSON] , який залучено до матеріалів справи. Забрати оригінал договору, який залишився в квартирі позивач не мав можливості, оскільки не мав доступу до квартири у зв`язку зі зміною [PERSON] замків на вхідних дверях. Тобто, [PERSON] свідомо приховала від державного нотаріуса Першої Київської державної нотаріальної контори Василевської О.П., яка посвідчувала 30.08.2019 договір дарування квартири [PERSON] наявність договору дарування 1/3 частини квартири позивачу [PERSON] , який не було розірвано і розпорядилися частиною майна, яка їй не належить. Тобто, приховала обставини, які мають істотне значення та впливають на можливість вчинення угоди. Оскільки на момент укладення договору дарування від 30.08.2019 укладеного між [PERSON] та [PERSON] , дарувальник - відповідачка не була власницею всієї квартири, їй не належала 1/3 квартири [ADDRESS] , оскільки був чинним, не розірваним та не оскарженим договір дарування від 29 березня 2001 року, згідно якого [PERSON] набув право власності на 1/3 квартири, тому договір дарування квартири від 30.08.2019 слід визнати частково недійсним, скасувати запис у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію за [PERSON] право власності квартири [ADDRESS] і визнати право власності за позивачем на 1/3 частину вказаної квартири. Позивач [PERSON] та представник позивача - адвокат Миролюбова О.В. в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Представник відповідача - адвокат Козелецька Т.О., яка діє в інтересах [PERSON] в судових засіданнях заперечувала проти позовних вимог, посилаючись на докази які містяться у відзиві, просила в позові відмовити. Відповідач [PERSON] в судові засідання не з`явилась, до суду надійшов відзив відповідно до якого заперечує проти позовних вимог. 24.05.2020 до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності відповідача [PERSON] , просить суд відмовити в задоволені позовних вимог в повному обсязі. Третя особа - Перша Київська державна нотаріальна контора представника в судове засідання не направила, в матеріалах справи містяться заяви про розгляд справи за відсутності їх представника та прийняти рішення згідно чинного законодавства України. Третя особа - Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Аніскова Надія Анатоліївна в судові засідання не з`явилась, про день та час судових засідань повідомлена належним чином, про що свідчить повідомлення про вручення судової повістки. Стаття 263 ЦПК України, передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, оцінивши всі необхідні, зібрані по справі докази для ухвалення обґрунтованого рішення, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно Договору купівлі-продажу нерухомості від 26.11.1998, посвідченого Київською Універсальною біржею 26.11.1998 №Е3983/7939, [PERSON] придбала двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Судом установлено та не заперечувалось сторонами по справі, що на момент укладення договору купівлі-продажу нерухомості від 26.11.1998, [PERSON] та [PERSON] проживали разом без реєстрації шлюбу. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи за відомостями Відділу з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Деснянської РДА [PERSON] , [INFO] , зареєстрований з 25.11.1999 по теперішній час за адресою: [ADDRESS] . 18.08.1999 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , видане повторно Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції міста Києва, актовий запис №1010. Від шлюбу сторони не мають дітей, [PERSON] має доньку від першого шлюбу [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . 29.03.2001 між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування квартири, відповідно до якого Дарувальник [PERSON] передала безоплатно у власність, а [PERSON] прийняв у дар належну Дарувальнику на праві власності 1/3 частину квартири [ADDRESS] , договір посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Анісковою Н.А., зареєстровано в реєстрі № 527. Згідно інформаційної довідки Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» зазначено, що згідно з даними реєстрових книг Бюро, квартира [ADDRESS] на праві власності на ім`я [PERSON] не зареєстрована. Судом установлено та не заперечувалось сторонами по справі, що в кінці 2017 року [PERSON] та [PERSON] припинили сімейні відносити та спільне проживання. 30 серпня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір дарування квартири, відповідно до якого [PERSON] передала безоплатно у власність доньки, а [PERSON] прийняла в дар належну дарувальнику на праві власності квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1642388880000. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду вирішення справи. Відповідно до ст. 243 Цивільного кодексу Української РСР за договором дарування одна сторона передає безоплатно другій стороні майно у власність. Договір дарування вважається укладеним з моменту передачі майна обдарованому. Дарування громадянами майна державним, кооперативним або іншим громадським організаціям може бути обумовлено використанням цього майна для певної суспільно корисної мети. Стаття 244 ЦК Української РСР передбачала форму договору дарування, а саме договір дарування на суму понад 500 карбованців, а при даруванні валютних цінностей - на суму понад 50 карбованців повинен бути нотаріально посвідчений. Договір дарування громадянином майна державній, кооперативній або іншій громадській організації укладається в простій письмовій формі. До договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 227 і цього Кодексу. Згідно із ст. 227 ЦК Української РСР було визначено, що Договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. До того ж редакція закону на час розгляду спраа відповідно до статтей 717, 719 ЦК України регламентує, що за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Частиною першою статті 722 ЦК України визначено, що право власності обдаровуваного на дарунок виникає з моменту його прийняття. Це правило застосовується у сукупності із загальними нормами ЦК України щодо моменту набуття права власності за договором. Відчуження нерухомого майна є підставою припинення права власності на нього (пункт 1 частини першої статті 346 ЦК України). Отже пунктом 6 договору дарування від 29 березня 2001 року встановлено, що Обдарований набуває права на власність на 1/3частину квартири з моменту підписання цього договору за умови його нотаріального посвідчення. Згідно із п.7 договору дарування від 29 березня 2001 року передбачено, що за згодою сторін зміни та доповнення до договору вносяться шляхом укладання додаткової угоди, посвідченої нотаріально. Таким же шляхом договір дарування може бути розірвання. При відсутності домовленості, питання вирішуються у судовому порядку. Крім того у пункті 10 договору дарування зазначено, що цей договір складено та посвідчено в 2-х примірниках, з яких один примірник залишається на зберіганні у справах приватного нотаріуса, а інший примірник, викладений на бланку нотаріальних документів, що має силу оригіналу видано Обдаровуваному. За положенням ст. 128 ЦК УРСР, який діяв на момент укладання договору дарування, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Відповідно до ст. 13 Закону України «Про власність» (який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК України 2004 року), передбачалось, що об`єктами права приватної власності є жилі будинки, квартири, предмети особистого користування, дачі, садові будинки, насадження на земельній ділянці, засоби виробництва, вироблена продукція, транспортні засоби, грошові кошти, акції, інші цінні папери, а також інше майно споживчого і виробничого призначення. Згідно із ст. 12 Закону України «Про власність» (який втратив чинність у зв`язку з прийняттям ЦК України 2004 року), передбачалось, що громадянин набував права власності на доходи від участі в суспільному виробництві, індивідуальної праці, підприємницької діяльності, вкладення коштів у кредитні установи, акціонерні товариства, а також на майно, одержане внаслідок успадкування або укладення інших угод, не заборонених законом. Отже, з урахуванням вищевказаних вимог закону та положень договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , суд дійшов до висновку про те, що право власності на подароване нерухоме майно перейшло до обдаровуваного в момент прийняття дарунку, під яким розумілося отримання оригіналу договору дарування спірної квартири. Після укладення договору дарування право власності у [PERSON] на 1/3 частину квартири [ADDRESS] було припинено. Крім того судом установлено, а сторонами не заперечувалось, що позивач після укладання договору дарування продовжував проживати та користуватися спірною квартирою. Відповідачка [PERSON] в своєму відзиві визнала дійсність укладання договору дарування від 29.03.2001. Посилання представника відповідача та самих відповідачів про те, що позивач не набув право власності на спірну квартиру, оскільки не здійснив державну реєстрацію права власності на спірну квартиру відповідно до ч.4 ст. 334 ЦК України, є безпідставним з огляду на наступне. На момент укладення між позивачем та [PERSON] договору дарування частина 4 ст. 334 ЦК України не діяла, а право власності згідно діючої на той час статті 128 ЦК УРСР у набувача майна за договором виникало з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Отже, за відсутності державної реєстрації прав на нерухоме майно, які виникають на підставі нотаріально посвідченого договору дарування, обдарована особа набуває право власності на дарунок відповідно до статей 128 та 243 ЦК УРСР та умов договору дарування, однак обмежений у праві розпорядження цим нерухомим майном до моменту державної реєстрації права власності. Тобто, у даному випадку, моментом виникнення права власності у [PERSON] на спірну квартиру є момент прийняття дарунку, а саме прийняття 29.03.20001 документів, які посвідчують права власності, а обов`язковою умовою укладання такого договору є його укладання в письмовій формі і нотаріальне посвідчення. При цьому цивільне законодавство не пов`язує виникнення права власності у обдарованого на нерухоме майно за договором дарування з державною реєстрацією такого договору. До того ж згідно із пунктом 1 частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року у редакції, яка також не була чинна на час укладання договору дарування в 2001 році, але суд вважає за можливим констатувати визначення, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Отже враховуючи приписи статей 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист, у тому числі судовий, свого цивільного права, а також цивільного інтересу, що загалом може розумітися як передумова для виникнення або обов`язковий елемент конкретного суб`єктивного права, як можливість задовольнити свої вимоги за допомогою суб`єктивного права та виражатися в тому, що особа має обґрунтовану юридичну заінтересованість щодо наявності/відсутності цивільних прав або майна в інших осіб. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України), спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає втому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. (Правова позиція Верховного суду України у справі № 6-605цс16 від 25.05.2016 року, постанова Великої палати Верховний Суду від 18.04.2018 року №439/212/14-ц|14-75цс18, постанови Верховного Суду від 18.07.2018 року по справі №750/2728/16-ц, провадження № 61-8888св18, від 04 липня 2018 року по справі № 462/4611/13-ц, провадження № 61-6130св18). Такий висновок суду повністю узгоджується з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 09 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав. Тобто судова практика зміст ч. 3 ст. 215 ЦК України тлумачить таким чином, що договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. Саме по собі порушення сторонами договору при його укладенні окремих вимог закону не може бути підставою для визнання його недійсним, якщо судом не буде встановлено, що укладеним договором порушено право чи законний інтерес позивача і воно може бути відновлене шляхом визнання договору недійсним. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось. Отже, правом оспорювати правочин і вимагати проведення реституції ЦК України наділяє не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як "заінтересовані особи" (статті 215, 216 ЦК України). Судом встановлено, що [PERSON] не була власником 1/3 частини квартири [ADDRESS] на час укладення оспорюваного договору дарування від 30 серпня 2019 року. Отже суд дійшов до висновку, що отримання [PERSON] у подальшому дублікату правовстановлюючих документів на спірну квартиру та повторне відчуження вказаного майна на користь [PERSON] порушує права позивача як власника 1/3частини квартири та суперечить нормам матеріального права, що є наслідком застосування статті 215 ЦК України та визнання цього правочину недійсним. Відповідно до статті 47 Конституції України та статті 321 ЦК України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статей 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб; власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном; власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно із ст. 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначення часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Стаття 392 ЦК України, передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його права власності. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є обґрунтованим та доведеними. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 2522,40грн в рівних частинах, а саме з кожної по 1261,20грн.

Outcome: approved