Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом та просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування належним йому житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] , оскільки відповідач не мешкає за вказаною понад рік, особистих її речей у будинку не має, за комунальні послуги не сплачує, місце знаходження її не відоме. Ухвалою суду від 16 січня 2020 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання сторони та третя особа повторно не з`явилися. Позивач [PERSON] до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, вимоги позову підтримав з підстав, викладених в заяві. Проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, що вбачається із оголошення про виклик відповідача, яке було розміщено на офіційному веб-сайті судової влади України. Голова Довгинцівської районної в місті ради до суду надав заяву про розгляд справи без участі їхнього представника, заперечень щодо вимог позивача не мають. При винесені рішення покладаються на розсуд суду. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч. 2ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних мотивів. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Як встановлено судом, позивач [PERSON] є власником квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. а.с. 7,8 - копія витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно). У вказаній квартирі зареєстрована відповідач [PERSON] яка, за даними акту про не проживання з квітня 2018 року не проживає за адресою: [ADDRESS] ( а.с. 9- копія довідки, а.с. 13 - копія акту). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно пункту другого частини 34 Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідач є колишньою дружиною позивача, шлюб між ними розірвано 25.06.2019 року, тобто є членом сім`ї власника житла ( а.с. 10 - копія рішення). Згідно пункту 39 Постанови, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Аналогічне викладено в ч. 2 ст. 405 ЦК України, відповідно до якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи, що відповідач, як член сім`ї власника житла, не проживає у спірній квартирі, без поважних причин понад строки, визначені ст. 405 ЦК України, а саме з квітня 2018 року згідно даних акту, суд вважає можливим визнати [PERSON] , такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, з урахуванням задоволення позовних вимог позивача, та те що позивач звільнений від сплати судового збору, з відповідача підлягають стягнення на користь держави, у відшкодування витрат по сплаті судового збору в загальній сумі 840,80 грн. судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved