Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, мотивуючи свої вимоги тим, що 01.02.2017 року, приватним нотаріусом КМНО Голяченко М.В. видано [PERSON] Свідоцтво про право на спадщину за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] , на Ѕ частину квартири [ADDRESS] .Вказана частина квартири належала [PERSON] , яка померла [INFO] , спадкоємцем якої за заповітом був її син [PERSON] , який прийняв спадщину, але не оформив своїх спадкових прав.07.02.2017 року Деснянський районний суд м. Києва ухвалив рішення, яким визнав в порядку спадкування за заповітом за [PERSON] право власності на частину квартири [ADDRESS] після смерті [PERSON] .Постановою Апеляційного суду м. Києва від 19.07.2018 року скасовано Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.02.2017 року по справі №754/1406/16, в позові відмовлено повністю. 26.12.2018 року позивач звернувся до Приватного нотаріуса КМНО Голяченко М.В. з заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом (в доповнення до раніше поданої заяви № 109 від 21.11.2016 року) на майно, яке залишилось після смерті його батька - [PERSON] , [INFO] , а саме на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , що була прийнята, aлe не оформлена, як обов`язкова частка у спадщині, згідно ст. 1241 ЦК України, матір`ю померлого [PERSON] , яка померла [INFO] , була непрацездатною вдовою після смерті свого чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , але йому було відмовлено у видачі свідоцтва на зазначену квартиру через відсутність правовстановлюючих документів. Оскільки [PERSON] прийняла спадщину шляхом постійного проживання па час відкриття спадщини разом з померлим [PERSON] але не оформила своїх спадкових прав на 1/4 частину квартири [ADDRESS] , ці права перейшли до її сина, спадкоємця за законом, [PERSON] . На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на ј частину квартири [ADDRESS] у порядку спадкування за законом після померлого [PERSON] . Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 07.08.2019 року задоволено заяву представника позивача про витребування доказів. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачка та представник відповідачки у судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності відповідачки та представника відповідачки, за наявних у справі матеріалів. Третя особа - Приватний нотаріус КМНО Голяченко М.В. - у судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, в своїй заяві просить розглядати справу у її відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності третьої особи, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16). [INFO] народився [PERSON] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] (а.с. 17). 26.03.1975 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , після чого дошлюбне прізвище змінила на прізвище чоловіка - [PERSON] (а.с. 94). Згідно із Свідоцтвом про право власності від 28.02.2007 року, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демчик В.В., у спільному сумісному майні подружжя, придбаному нами за час шлюбу право власності належить [PERSON] та [PERSON] по Ѕ частині квартири [ADDRESS] , що належить [PERSON] на підставі довідки, виданої ЖБК «Квазар-8» від 20.05.1994 року за № 38, та зареєстрованої Київським міським бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна 21.12.2006 року, про що внесено запис у реєстрову книгу № 61-275 за реєстровим №634/33636 (а.с. 99). 30.03.2007 року [PERSON] , склала заповіт, що був посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демчик В.В., реєстровий № 1-726, яким належну їй Ѕ частину квартири [ADDRESS] заповіла сину [PERSON] (а.с. 91). 10.05.2012 року [PERSON] склав заповіт, що був посвідчений державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Демчик В.В., реєстровий №1-587, яким належну йому Ѕ частину квартири [ADDRESS] заповів онуці [PERSON] (а.с. 140). [INFO] помер [PERSON] , який по день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним на день смерті була зареєстрована і [PERSON] (а.с. 139, 155). З матеріалів спадкової справи № 50/2015, вбачається, що 09.07.2015 року до приватного нотаріуса КМНО Шупені О.М. із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , звернулась [PERSON] , яка є спадкоємицею за заповітом (а.с. 137). [INFO] померла [PERSON] , яка по день смерті була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 83, 90). З матеріалів спадкової справи № 1543/2015 вбачається, що 23.11.2015 року до державного нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , звернувся [PERSON] , який є спадкоємцем за заповітом (а.с. 81). [INFO] помер [PERSON] , який по день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Разом з ним на день смерті були зареєстровані - син [PERSON] та колишня дружина [PERSON] (а.с. 66, 69). 21.11.2016 року до приватного нотаріуса КМНО Голяченко М.В. з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , звернувся [PERSON] , який є сином спадкодавця, постійно мешкав та був зареєстрований зі спадкодавцем за однією адресою та прийняв спадщину за законом (а.с. 61). На підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом від 01.02.2017 року, виданого приватним нотаріусом КМНО Голяченко М.В., Ѕ частина спірної квартири належить на праві власності позивачу [PERSON] (а.с.5). Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 07.02.2017 року визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [INFO] [PERSON] . Постановою Апеляційного суду м. Києва від 19.07.2018 року Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 07.02.2018 року скасовано та постановлено нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Київської міської ради про визнання права власності на майно в порядку спадкування відмовлено (а.с. 172-174). 26.12.2018 року до приватного нотаріуса КМНО Голяченко М.В. звернувся [PERSON] із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом (в доповнення до раніше поданої заяви № 109 від 21.11.2016 року) після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , на ј частину квартири [ADDRESS] , що була прийнята, але не оформлена, як обов`язкова частка у спадщині, згідно із ст. 1241 ЦК України, матір`ю померлого - [PERSON] (а.с. 130). Постановою від 21.05.2019 року приватним нотаріусом КМНО Голяченко М.В. відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на ј частину квартири [ADDRESS] , що була прийнята, але не оформлена, як обов`язкова частка у спадщині, згідно ст. 1241 ЦК України, матір`ю померлого [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документа на спадкове майно та документів (а.с. 158-159). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 1220 ЦК України визначено, що спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Згідно із ст. 1212 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Стаття 1222 ЦК України передбачає, що спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті, а у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 Цивільного кодексу України. Статтею 1241 ЦК України передбачено, що малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Згідно із ст.. 1261 ЦК України до першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, у тому числі народжені після його смерті, другий з подружжя, який пережив спадкодавця, а також батьки спадкодавця. Частиною 3 статті 1268 ЦК України визначено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Враховуючи викладене вище, повно і всебічно з`ясувавши обставини справи, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими судом, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, що підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку, що [PERSON] прийняла спадщину шляхом постійного проживання на час відкриття спадщини разом з померлим [PERSON] , але не оформила своїх спадкових прав на ј частину квартири [ADDRESS] , ці права перейшли до її сина, спадкоємця за законом [PERSON] [PERSON] , будучи сином [PERSON] , який помер [INFO] , та спадкоємцем за законом першої черги, реалізував своє право на прийняття спадщини за законом шляхом фактичного прийняття спадщини, оскільки постійно проживав та був зареєстрований із спадкодавцем за однією адресою, не здійснив відмову від прийняття спадщини, але у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно нотаріус відмовив у видачі свідоцтва про право на спадщину, іншим шляхом оформити право власності неможливо. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 1 "Про судову практику у справах про спадкування" передбачено, що за наявності умов одержання свідоцтва про право на спадщину у нотаріальній конторі, вимога про визнання права на спадщину в судовому поряду не розглядається, однак, коли нотаріус відмовляє в оформленні відповідного свідоцтва на певний об`єкт спадкування, то особа може звернутися до суду для вирішення даного питання за правилами позовного провадження. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є підставними та обґрунтованими, а тому такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 1000, 00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved