Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-26 00:00:00

Згідно з доводами позивача, 19.11.2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (Кредитор) та відповідачем (Позичальник) було укладено Кредитний договір № 014/0098/82/115832, за умовами якого Кредитор надав відповідачу Кредитні кошти в сумі 75 000, 00 грн. Проте, відповідач належним чином взяті на себе зобов`язання не виконував, внаслідок чого за ним утворилась заборгованість. 17.05.2017 року між Публічним акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (Первісний кредитор) та Публічним акціонерним товариством «Комерційний Індустріальний Банк» (Новий кредитор) було укладено Договір відступлення права вимоги № 114/38, відповідно до п. 2.1. якого на умовах, встановлених цим Договором та відповідно до ст. 512-519 Цивільного кодексу України Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредиторові за плату, а Новий кредитор приймає належні Первісному кредитору права вимоги до Боржників, вказаними у реєстрі Боржників (Портфель заборгованості). Перелік Кредитних договорів, Боржників, розрахунок сум заборгованості Боржника на дату підписання Договору зазначені в Додатку № 1 до Договору (Попередній реєстр боржників), що є його невід`ємною частиною. У Витягу з реєстру боржників № 114/38-1 від 18.05.2017 до вищевказаного Договору зазначено П.І.Б. Позичальника - [PERSON] , номер кредитного договору - 014/0098/82/115832, дата видачі кредиту - 19.11.2017, дата повернення кредиту - 19.11.2017, валюта кредиту - гривня, вид кредиту - на споживчі цілі, сума договору - 75 000, 00 грн., загальна заборгованість у валюті договору - 51 122, 27 грн., сума заборгованості за основною сумою боргу по кредиту - 36 622, 99 грн., сума заборгованості за відсотками - 14 499, 28 грн. В подальшому, 17.05.2017 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний Індустріальний Банк» (Первісний кредитор) та позивачем (Новий кредитор) було укладено Договір відступлення права вимоги № 114/38-ДГ, відповідно до п. 2.1. якого на умовах, встановлених цим Договором та відповідно до ст. 512-519 Цивільного кодексу України Первісний кредитор передає (відступає) Новому кредиторові за плату, а Новий кредитор приймає належні Первісному кредитору права вимоги до Боржників, вказаними у реєстрі Боржників (Портфель заборгованості). Перелік Кредитних договорів, Боржників, розрахунок сум заборгованості Боржника на дату підписання Договору зазначені в Додатку № 1 до Договору (Попередній реєстр боржників), що є його невід`ємною частиною. У Витягу з реєстру боржників № 1 від 18.05.2017 до вищевказаного Договору зазначено П.І.Б. Позичальника - [PERSON] , номер кредитного договору - 014/0098/82/115832, дата видачі кредиту - 19.11.2017, дата повернення кредиту - 19.11.2017, валюта кредиту - гривня, вид кредиту - на споживчі цілі, сума договору - 75 000, 00 грн., загальна заборгованість у валюті договору - 51 122, 27 грн., сума заборгованості за основною сумою боргу по кредиту - 36 622, 99 грн., сума заборгованості за відсотками - 14 499, 28 грн. На підтвердження вказаних обставин, позивач надав до суду, зокрема, копію Кредитного договору № 014/0098/82/115832 від 19.11.2007 року з додатками до нього. Відповідач у свою чергу, як під час розгляду справи, так і письмових поясненнях заперечив факт укладання ним кредитного договору та поставив під сумнів відповідність наданої позивачем копії Кредитного договору оригіналу, зазначивши, що позивач додав до позовної заяви копію Кредитного договору, на всіх сторінках якого міститься відмітка «Електронний Архів Райффайзен Банк Аваль», що свідчить про те, що копія була виготовлена не з оригіналу договору, а є лише роздруківкою з електронної бази, що є неналежним доказом та ставить під сумнів наявність у позивача оригіналу Кредитного договору та підтверджує відсутність законних підстав для стягнення з відповідача грошових коштів. Крім того, у п. 4.1. наданої копії кредитного договору не зазначено номер позичкового рахунку, а саме міститься пропуск у відповідній графі. В той же час п.п. 1 п. 5.1. Кредитного договору передбачено, що Позичальник зобов`язується здійснювати часткове погашення кредиту на рахунок, зазначений у п. 4.1. Договору. Так само, у п. 5.1. копії Кредитного договору не зазначено номер рахунку (порожня графа), на який, відповідно до п.п. 2 п. 5.1. Кредитного договору Позичальник має сплачувати проценти за фактичне використання кредитних коштів. З огляду на абсолютну неможливість встановлення банківського рахунку, на який мали бути перераховані кредитні кошти, не можна вважати доведеними позивачем факт утворення заборгованості за Кредитним договором, момент утворення заборгованості за Кредитним договором, розмір заборгованості за Кредитним договором, заявлений до стягнення з відповідача. Також відповідач зазначив, що у копії Графіку погашення кредиту та інших платежів, які позивач додає до копії Кредитного договору в якості додатку саме до цього Договору, взагалі відсутня вказівка на конкретний номер Договору і дату Договору (верхній лівий кут Графіку), а в правому верхньому куті міститься гіперпосилання HTML-сторінки невідомого характеру. На останній сторінці Графіку погашення кредиту так само, як і в тексті Кредитного договору, відсутній номер банківського рахунку заборгованості за кредитом та номер банківського рахунку відсотків у відповідних графах, призначених для зазначення номерів цих рахунків. Крім того, даний графік датований 17.11.2007 (правий нижній кут Графіку), а Кредитний договір, копію якого надав позивач - 19.11.2007 року. Наведене свідчить про те, що позивач надав до суду «draft» (чернетку, проект) договору, що не є належним, допустимим та достовірним доказом виникнення кредитного зобов`язання у відповідача та дійсності переданого позивачеві права вимоги за Кредитним договором. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. За правилом статті 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Тобто за наведеним загальним правилом до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредиторові у зобов`язанні, якщо інше не встановлено договором або законом. У частині першій статті 516 Цивільного кодексу України зазначено, що заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для відповідача безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено у додатках до договору під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, відповідач не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору. Отже, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав, а судам необхідно з`ясовувати обсяг та зміст прав, які переходять до нового кредитора та чи існують ці права на момент переходу. У постанові Верховного Суду від 04.12.2018 у справі № 31/160(29/170(6/77-5/100) викладено правову позицію, згідно з якою, оцінюючи обсяг переданих прав, суд враховує загальновизнаний принцип приватного права "nemo plus iuris ad alium transferre potest, quam ipse haberet", який означає, що «ніхто не може передати більше прав, ніж має сам». Згідно з ч. ч. 1, 5 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України). Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Згідно з ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 2 ст. 78 Цивільного процесуального кодексу України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 80 Цивільного процесуального кодексу України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Отже, встановлюючи наявність або відсутність фактів, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Шабельник проти України» від 19 лютого 2009 року зазначено, що хоча стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд, вона не встановлює ніяких правил стосовно допустимості доказів як таких, бо це передусім питання, яке регулюється національним законодавством. Допустимість доказів має загальний і спеціальний характер. Загальний характер полягає в тому, що незалежно від категорії справ слід дотримуватися вимоги щодо отримання інформації з визначених законом засобів доказування з додержанням порядку збирання, подання і дослідження доказів. Спеціальний характер полягає в обов`язковості певних засобів доказування для окремих категорій справ чи заборона використання деяких з них для підтвердження конкретних обставин справи. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: approved