Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача державного реєстратора прав на нерухоме майно КП КРР «Реєстраційне агентство» [PERSON] про визнання права власності на земельні ділянки, посилаючись на те, що він має у власності земельні ділянки, на які було втрачено правовстановлюючі документи, оскільки вони були вилучені працівниками правоохоронних органів в межах кримінального провадження, чинним судовим рішенням відмовлено у визнання недійсними державних актів відносно цих земельних ділянок, він звернувся до відповідача із заявою про державну реєстрацію права власності, однак йому було відмовлено, чим не визнано його цивільне право власності та порушено його права як власника земельних ділянок. Просив визнати за ним право власності на земельні ділянки, розташовані на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області для ведення індивідуального садівництва, кадастровий номер 3223186200:06:011:0008 площею 1,6530 га, кадастровий номер 1223186200:06:011:0006 площею 1,6530 га, кадастровий номер 1223186200:06:011:0007 площею 1,6531 га, кадастровий номер 223186200:06:011:0004 площею 1,6530 га. Під час судового розгляду до участі у справі в якості третьої особи було залучено Нещерівську сільську раду Обухівського району Київської області В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на відсутність правовстановлюючого документа та неможливість видачі його дублікату, відмову відповідача зареєструвати право власності позивача. Відповідач в судове засідання повторно не зявилась, хоч про час і місце судового розгляду належно повідомлена, подала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти позову не заперечила. Згідно ч. 4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того закон\-них підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд вважав можливим розгляд справи за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Представник третьої особи управління Держгеокадастру в Обухівському районі Київської області [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, посилаючись на те, що за даними державного земельного кадастру спірні земельні ділянки зареєстровані за позивачем, судове рішення про визнання недійсними виданих на імя позивача державних актів стосувалось інших земельних ділянок, які не є спірними у цій справі, стосовно цих ділянок судом було відмовлено у задоволенні позову прокурора. Представник третьої особи Нещерівської сільської ради [PERSON] в судовому засіданні проти позову не заперечила, посилаючись на те, що спірні земельні ділянки перебувають за межами населеного пункту, тому визнання за позивачем права власності не порушує права сільради. Вислухавши представників позивача та третіх осіб, дослідивши наявні у матеріалах справи письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачеві [PERSON] належать на праві власності земельні ділянки, що розташовані на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, а саме земельні ділянки площею 1,6530 га, кадастровий номер 3223186200:06:011:0008, площею 1,6530 га, кадастровий номер 3223186200:06:011:0006, площею 1,6531 га, кадастровий номер 3223186200:06:011:0007, площею 1,6530 га, кадастровий номер 3223186200:06:011:0004. Так, з матеріалів справи та доводів учасників процесу вбачається, що у 2009 році [PERSON] на підставі розпорядження Обухівської районної державної адміністрації № 1473 від 16.09.2008 року про зміну цільового призначення земельної ділянки з «для ведення особистого селянського господарства» на «для ведення індивідуального будівництва» було видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЖ № 328672 площею 14,8774 га для ведення індивідуального садівництва на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області. Вищезазначена земельна ділянка отримана позивачем у власність на підставі договорів дарування укладених з власниками на підставі державних актів на право власності на земельні ділянки, зокрема з : -[PERSON], земельна ділянка кадастровий номер 3223186200:06:012:0002, площею 1,6530 га для ведення особистого селянського господарства, договір дарування від 18.06.2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 13382 посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 519192; -[PERSON], земельна ділянка площею 1,6530 га кадастровий номер 3223186200:06:012:0003, для ведення особистого селянського господарства, договір дарування від 18.06.2016 року, зареєстрований в реєстрі за № 13383, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ № 519193; -[PERSON], земельна ділянка кадастровий номер 223186200:06:011:0008, площею 1,6530 га для ведення особистого селянського господарства, договір дарування від 18.06.2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 13384, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 519194; -[PERSON], земельна ділянка кадастровий номер 223186200:06:011:0006, площею 1,6530 га для ведення особистого селянського господарства, договір дарування від 18.06.2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 13388, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 519189; -[PERSON], земельна ділянка кадастровий номер 123186200:06:011:0007, площею 1,6531 га для ведення особистого селянського господарства, договір дарування від 18.06.2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 13387, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 519190; -[PERSON], земельна ділянка кадастровий номер 3223186200:06:011:0004, площею 1,6530 га для ведення особистого селянського господарства, договір дарування від 18.06.2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 13385, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 519187; -[PERSON], земельна ділянка кадастровий номер 3223186200:06:011:0010, площею 1,6530 га для ведення особистого селянського сподарства, договір дарування від 18.06.2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 13387, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 519196; -[PERSON], земельна ділянка кадастровий номер 3223186200:06:011:0009, площею 1,6531 га для ведення особистого селянського господарства, договір дарування від 18.06.2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 13386, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 519195; -[PERSON], земельна ділянка кадастровий номер 23186200:06:011:0005, площею 1,6532 га для ведення особистого селянського господарства, договір дарування від 29.09.2006 року, зареєстрований в реєстрі за № 21280, посвідчений нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯБ 519188. У травні 2013 року заступник прокурора Київської області в інтересах держави звернувся із позовом до Обухівської районної державної адміністрації Київської області, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання незаконними та часткове скасування розпоряджень, визнання недійсними державних актів та скасування їх державної реєстрації, витребування земельних ділянок із чужого незаконного володіння та визнання права власності на земельні ділянки. Рішенням Обухівського районного суду Київської області у справі № 2-947/13 від 24.12.2013 року в задоволенні позову відмовлено. Рішенням Апеляційного суду Київської області від 01.04.2014 року, залишеним в силі постановою Верховного суду України від 18.11.2015 року, рішення суду першої інстанції скасовано, ухвалено нове рішення про часткове задоволення позову, а саме постановлено визнати незаконними та скасувати розпорядження Обухівської РДА № 671 від 31 жовтня 2005 року «Про затвердження матеріалів погодження та надання дозволу на розробку проекту відведення із землеустрою що складання державний актів на право власності на землю 14-ти громадянам раїни в межах Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області» в частині надання дозволу на розробку проекту землеустрою громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] та розпорядження Обухівської РДА № 871 від 20.12.2005 року «Про затвердження проекту відведення із землеустрою щодо складання державних актів на право юності на землю громадянам в кількості 14 осіб в межах Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області» в частині затвердження проекту землеустрою громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON]; визнано недійсними державні акти на право власності на земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області, видані громадянам [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], та [PERSON]; витребувано з незаконного володіння [PERSON] на користь держави земельні ділянки загальною площею 8,2654 га. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено. Таким чином, у зв'язку із скасуванням правовстановлюючих документів та витребування із загальної площі 14,8776 га земельної ділянки площею 8,2654 га у власності [PERSON] за наслідками судового розгляду залишились земельні ділянки загальною площею 6,6122 га отримані у дарунок від громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], оскільки в частині позовних вимог про визнання недійсними правовстановлюючих документів та витребування саме цих земельних ділянок судом було відмовлено. Отже, неправомірність набуття [PERSON] спірних земельних ділянок не була підтверджена в межах іншого судового спору, тому слід вважати, що право власності позивача виникло без порушення чинного законодавства. Згідно п.п. „а,б ч.1 ст.81 ЗК України громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами, безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності. Статтею 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважаться набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч.2 ст.373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. За таких обставин, суд вважає, що чинним судовим рішенням та наявними у справі доказами підтверджено правомірність набуття позивачем права власності на спірні земельні ділянки, тому порушення таких прав відповідачем є підставою для захисту прав та законних інтересів позивача як власника у судовому порядку. Статтею 125 Земельного кодексу України, в редакції що діяла на час відчуження земельної ділянки та до 01.01.2013 року зазначено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. В редакції, що діє з 01.01.2013 року встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Статтею 126 Земельного кодексу України встановлено, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Відповідно до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» встановлено, що державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. 10 серпня 2016 року позивач [PERSON] звернувся до відповідача - державного реєстратора речових прав на нерухоме майно КП Кагарлицької районної ради «Реєстраційне агентство» [PERSON] із заявами про державну реєстрацію прав та їх обтяжень щодо державної реєстрації прав на земельні ділянки розташовані на території Нещерівської сільської ради Обухівського району Київської області для ведення індивідуального садівництва кадастровий номер 3223186200:06:011:0008 площею 1,6530 га, кадастровий номер 3223186200:06:011:0006 площею 1,6530 га, кадастровий номер 3223186200:06:011:0007 площею 1,6531 га, кадастровий номер 3223186200:06:011:0004 площею 1,6530 га. Рішеннями від 11.08.2016 року №№ 30891169, 30891326, 30891504, 30890919 відповідачем відмовлено позивачеві у державній реєстрації прав на земельні ділянки та видачі відповідного документа, при цьому відповідач фактично оспорив право власності позивача на спірні ділянки, зазначивши, що подані позивачем документи не відповідають вимогам, або не дають змоги встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують, а саме не подано оригінали договорів дарування від 18.06.2006 року посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстрованих в реєстрі за №№ 13389, 13388, 13385, 13384. З матеріалів справи та пояснень осіб, що беруть участь у справі вбачається, що оригінали договорів дарування земельних ділянок позивачем втрачені. Для отримання дублікатів договорів дарування, 16.08.2016 року він звернувся до нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON], який оформлював вищезазначені договори дарування земельних ділянок. Однак, листом від 16.08.2016 року [PERSON] повідомив позивачеві, що справи за 2006 рік, з урахуванням договорів дарування земельних ділянок, які знаходилися на збереженні у нотаріуса, вилучені із архіву уповноваженим ГУ БКОЗ СБ України у місті Києві 17.04.2008 року та не повернуті (протокол обшуку від 17.04.2008 року). Таким чином, відсутність у архіві нотаріуса оригіналів договорів через вилучення у межах кримінального провадження унеможливлює видачу дублікатів договорів, що в свою чергу позбавляє позивача можливості використовувати та розпоряджатися власними земельними ділянками, вчиняти щодо свого майна будь-які дії. Статтею 11 ЦК України передбачені підстави виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема встановлено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивльні права та обовязки. Підставами виникнення цивільних прав та обовязків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та ювязки можуть виникати з рішення суду. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства або договором, підставою виникнення цивільних прав та обовязків може бути настання або ненастання певної події. Згідно ч.1 ст.12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Статтею 14 ЦК України встановлено, що цивільні обовязки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обовязків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Статтею 316 Цивільного кодексу України встановлено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Невизнання відповідачем права власності позивача, перешкоджає позивачеві зареєструвати це право у встановленому законом порядку, а також здійснити будь-які інші дії, повязані із реалізацією всіх повноважень і прав власника. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Право власності позивача на спірні земельні ділянки виникло на законних правових підставах, до цього часу це право не припинялось, відсутність оригіналу правовстановлюючого документа не позбавляє прав власності. При вирішенні спору суд враховує відсутність заперечень відповідача та третіх осіб, які не спростували обставини і докази, покладені в основу позовних вимог. За таких обставин визнання позову відповідачем не порушує права інших осіб та узгоджується із вимогами чинного законодавства Вирішуючи питання про обраний позивачем спосіб захисту своїх інтересів суд приймає до уваги наступне. Згідно ч.2 ст.3 Конституції України права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави. Згідно ч.2 ст.3 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Згідно ч.2 ст.14 Конституції України право власності на землю гарантується. Згідно ч.ч.1,4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч.1 ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Враховуючи викладене, суд зобовязаний прийняти до уваги при вирішенні цього спору положення Конституції України як норми прямої дії, які встановлюють конституційне право громадян отримати та реалізувати своє право власності на землю, отримати ефективний судовий захист від протиправних посягань та порушень такого права. Відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» №475/97-ВР від 17 липня 1997 року ратифіковано Конвенцію про захист прав і основних свобод людини 1950 року (далі - Конвенція), Перший протокол та протоколи № 2, 4, 7, 11 до Конвенції. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Пунктом 21 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Федоренко проти України» від 30 червня 2006 року визначено, що відповідно до прецедентного права органів, що діють на підставі Конвенції, право власності може бути «існуючим майном» або коштами, включаючи позови, для задоволення яких позивач може обґрунтовувати їх принаймні «виправданими очікуваннями» щодо отримання можливості ефективного використання права власності. За змістом ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод на національному рівні має бути гарантований правовий захист задля реального забезпечення прав і свобод, передбачених цією Конвенцією, коли держава має певні свободу розсуду щодо форм засобів захисту, але у всякому випадку, забезпечує їх ефективність як на практиці, так і за законом: можливість розглянути вимогу за суттю і надати захист в сенсі запобігання чи припинення подальшого тривання стверджуваного порушення (рішення Європейського Суду з прав людини від 26.10.2000 року у справі «Кудла проти Польщі»). Аналогічні висновки щодо необхідності ефективного судового захисту містяться у рішенні ЄСПЛ від 30.05.2000 року у справі «Бельведере Альберєра проти Італії» та рішенні ЄСПЛ у справі «Джеймс проти Сполученого Королівства», А98 (1986). Згідно ст.1 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд погоджується із доводами позивача про те, що ефективний захист його прав та законних інтересів як власника спірних земельних ділянок можливий за умови визнання за позивачем в судовому порядку права власності на відповідні обєкти нерухомого майна. Достатніх правових і фактичних підстав для відмови у задоволенні позовних вимог суд не вбачає. Згідно ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Вивчивши і проаналізувавши всі матеріали справи у їх сукупності, встановивши дійсний характер спірних правовідносин, законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спірного нерухомого майна, враховуючи відсутність заперечень відповідача та третіх осіб, суд вважає доведеними під час розгляду спору посилання позову про порушення законних прав та інтересів позивача, тому приходить до висновку про можливість судового захисту прав позивача у обраний позовом спосіб шляхом визнання права власності. За таких обставин, позов слід задовольнити в повному обсязі.

Outcome: approved