Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду із вищевказаним позовом, який мотивував тим, що 08.08.2017 року між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики, у вигляді розписки, відповідно до умов якого [PERSON] передав [PERSON] грошові кошти в сумі 100 000,00 грн. та зобов`язався повернути вказану суму до 08.10.2017 року. Зазначає, що оскільки відповідач свої грошові зобов`язання перед ним не виконав, то позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення боргу та нарахованих штрафних санкцій на момент пред`явлення позову. Заочним рішенням Білоцерківського міськрайонного суду від 30.10.2018 по справі № 357/9973/18 позов задоволено та стягнуто з [PERSON] суму боргу в розмірі 123 656,99 грн. та судовий збір в розмірі 1 236,57, в цілому 124 893,56 грн. На підставі вказаного рішення суду було видано виконавчий лист та 04.01.2019 року відділом ДВС відповідно до постанови відкрито виконавче провадження. Позивач вказує на те, що станом на сьогоднішній день рішення суду не виконано, у зв`язку з чим у нього виникло право на отримання відшкодування, передбачене ст. 625 ЦК України, а саме 3 % річних за період із 20.08.2018 року по 18.02.2021 року в розмірі 7 512,33 грн., а також інфляційні втрати за вказаний період у розмірі 16 530,00 грн. А тому, просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 24 042,33 грн. та судові витрати по справі в розмірі 908,00 грн. . Ухвалою суду від 08 квітня 2021 року в зазначеній справі відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, представник позивача направив клопотання про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явився, про місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, своїм правом подати відзив на позовну заяву, у встановлений судом строк, не скористався, а тому згідно ст. ст. 280, 281 ЦПК України, з врахуванням думки позивача, суд вважає за можливе провести заочний розгляд даної справи. Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. За таких обставин суд вважає за можливе справу по суті розглянути за відсутності позивача та відповідача в судовому засіданні на підставі наявних справі доказів без фіксування судового засідання технічними засобами на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 3 ЦПК України визначає, що цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, судом встановлено, що 08.08.2017 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого останній отримав грошові кошти у сумі 100 000,00 грн. та зобов`язався повернути вказану суму до 08.10.2017 року, що підтверджується копією розписки, написаною відповідачем власноручно /а.с. 5/. Рішенням Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року у справі №357/9973/18 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики та сплати відсотків за прострочення грошового зобов`язання було задоволено. Суд ухвалив: стягнути з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] суму боргу у розмірі 123 656,99 грн. та судовий збір у розмірі 1 236,57 грн., а всього 124 893,56 грн. /а.с. 6-8/. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. На виконання вказаного рішення Білоцерківським міськрайонним судом Київської області 11.12.2018 року було видано виконавчий лист /а.с. 9/. Постановою старшого державного виконавця Білоцерківського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Київській області Ткачем А.П. від 04.01.2019 року відкрито виконавче провадження № 58001989 з примусового виконання виконавчого листа №357/9973/18,2/357/3614/18, виданого 11.12.2018 року Білоцерківським міськрайонним судом про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] боргу в сумі 124 893,56 грн. /а.с. 10/. Як вбачається з інформації про виконавче провадження №58001989, отриманої 18.02.2021 року, рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 30 жовтня 2018 року боржником не виконано /а.с. 11-13/. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Частиною 2 ст. 625 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В розумінні вимог чинного законодавства три проценти річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 ЦК України. У разі неповернення позичальником суми позики своєчасно його борг складатиме: суму позики з урахування встановленого індексу інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання; проценти за позикою, якщо інше не встановлено договором або законом, нараховані відповідно до договору позики або облікової ставки НБУ за весь строк користування позиченими коштами; три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлено договором або законом. При цьому індекс інфляції, 3 % річних від простроченої суми (стаття 625 ЦК України) та проценти за позикою (стаття 1048 ЦК України) підлягають сплаті до моменту фактичного повернення боргу. Тобто, відповідальність, передбачена даною статтею носить компенсаційний характер, оскільки 3 % річних та індекс інфляції виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Аналогічний висновок міститься у постановах Верховного Суду України від 6 червня 2012 року у справі № 6-49цс12, від 24 жовтня 2011 року у справі № 6-38цс11. Беручи до уваги те, що наслідки прострочення боржником грошового зобов`язання у вигляді інфляційних нарахувань та трьох процентів річних не є санкціями, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника. Це правило ґрунтується на засадах справедливості і виходить з неприпустимості безпідставного збереження грошових коштів однією стороною зобов`язання за рахунок іншої. В постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц у пунктах 42, 44 та 45 зроблено висновок, що за змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). Отже, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок викладений також і в постанові Верховного Суду від 05 вересня 2018 року Оскільки відповідачем [PERSON] не було виконано грошове зобов`язання по виплаті суми боргу позивачеві, то в силу положень ст. 625 ЦК України останній має право на стягнення сум трьох процентів річних та інфляційних втрат. З наданого суду позивачем розрахунку, заборгованість [PERSON] станом на 18.02.2021 року складає 16 530,00 грн. - інфляційні втрати, 7 512,33 грн. - три проценти річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання, за період з 20.08.2018 по 18.02.2021 року. Судом перевірено вказаний розрахунок трьох процентів річних та інфляційних нарахувань, наданий позивачем та встановлено, що розрахунок здійснено відповідно порядку нарахування трьох процентів річних та застосування індексів інфляції при розгляді судових справ за відповідний період. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Згідно приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, з врахуванням наведеного, позивач у повному обсязі довів свої позовні вимоги, а тому суд вважає за можливе стягнути з [PERSON] грошові кошти у розмірі 24 042,33 грн., з яких 16 530,00 грн. - інфляційні втрати та 7 512,33 грн. - 3% річних. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду з вказаним позовом позивач сплатив судовий збір у розмірі 908,00 грн., а тому на підставі ст. 141 ЦПК України судові витрати по справі, а саме: сплачений позивачем судовий збір підлягають відшкодуванню за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved