Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], треті особи приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренко Сергій Вячеславович, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новікова Ніна Антонівна та Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту проживання зі спадкодавцем однією сім'єю, визнання права власності на майно в порядку спадкування, визнання недійсним договору купівлі-продажу, витребування майна та скасування державної реєстрації на майно. В обґрунтуванні своїх позовних вимог посилалася на те, що він з березня 1990 року став проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON]. Вони кохали один одного, вели спільне господарство, однак шлюб не зареєстрували, оскільки не вбачали у цьому потреби, при цьому ніхто з них в іншому зареєстрованому шлюбі не перебували. Позивач зазначає, що у березні 1990 року він переїхав на постійне місце проживання в кооперативну квартиру [ADDRESS], що належала [PERSON]. У вказаній квартирі вони вели спільне господарство, мали спільний бюджет, спільно з [PERSON] виплачували залишок паю за кооперативну квартиру. Також позивач разом з [PERSON] доглядали її батьків, які через похилий вік деякий час проживали разом з ними у їхній квартирі [ADDRESS], а після їх смерті разом займались їх похованням. Усі сусіди батьків та друзі позивача і [PERSON] вважали їх подружжям. 03.04.1997 року позивач знявся з реєстрації у гуртожитку та офіційно зареєстрував своє місце проживання у квартирі [ADDRESS], де зареєстрований і по теперішній час, відповідно до даних довідки 1/247 від 23.03.2017 року, виданої Житлово-будівельним кооперативом № 174 «Спорт». [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 31.10.2012 року, актовий запис №1665. Позивач особисто здійснював поховання своєї цивільної дружини. Після її смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві власності, оскільки за своє життя нею у повному обсязі було сплачено вартість паю вказаної квартири, що підтверджується довідкою ЖБК № 174 «СПОРТ» від 05.10.2000 року №10/6. Позивач прийняв спадщину у передбачений законом строк, шляхом звернення до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON], однак через відсутність у позивача документального підтвердження родинного зв'язку із спадкодавцем, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.2013 року №1814/02-31, виданою державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори І.В. Коцар, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Інші спадкоємці, двоюрідні сестри [PERSON] - відповідачки по справі: [PERSON] та [PERSON], які відповідно до ч.1 ст.1265 ЦК України мають право на спадкування у п'яту чергу, від спадщини відмовились, про що 24.04.2013 року подали заяви до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори за №1017 та №1019. Спадкоємиця [PERSON] звернулась до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] від 24.04.2013 року за №1018. Однак, позивач зазначив, що відповідачки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] завжди визнавали стосунки своєї сестри [PERSON] з позивачем як подружні, до того ж [PERSON] є спадкоємицею п'ятої черги. Оскільки, починаючи з квітня 1997 року і до моменту смерті [PERSON], позивач постійно проживав та був зареєстрований у спірній квартирі [ADDRESS] разом з цивільною дружиною, вів спільне господарство, разом харчувались, були пов'язані спільним побутом та мали взаємні права та обов'язки, тому вважає себе спадкоємцем четвертої черги, оскільки проживав із спадкоємицею [PERSON] однією сім'єю більше п'яти років до дня відкриття спадщини. Також позивач зазначив, що 27.03.2017 року до позивача в квартиру прийшли невідомі люди, погрожуючи залишити його без житла, повідомили про нового власника спірної квартири - [PERSON], згідно з договором купівлі-продажу від 13.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренка С.В., та зареєстрованого в реєстрі за №188, яку той, у свою чергу, придбав у невідомого позивачу [PERSON], власника спірної квартири за рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13.01.2017 року по цивільній справі № 202/6094/16-ц, ухваленого суддею Бєльченко Л.А.. Позивачем була перевірена інформація щодо наявності рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13.01.2017 року по цивільній справі №202/6094/16-ц, ухваленого суддею Бєльченко Л.А., та отримана відповідь про відсутність перебування в провадженні Індустріального районного суду міста Дніпропетровська будь- якої позовної заяви [PERSON] або [PERSON], а по цивільній справі за №202/6094/16-ц (№2/202/1828/2017) у судді Бєльченка Л.А. розглядається позов КП Коменергосервіс до [PERSON] про стягнення заборгованості. Таким чином, рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13.01.2017 року є сфальсифікованим. На теперішній час через шахрайські дії відповідачів право власності на спірну квартиру, відповідно до даних Державного реєстру прав на нерухоме майно, зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 11.08.2017 року, яка отримала спірну квартиру в дар від [PERSON], який був власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2017 року, укладеного з [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу С.В. Мазуренком, за реєстровим №348. [PERSON] набув у власність спірну квартиру у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу С.В. Мазуренком, реєстровий №188. [PERSON] став власником спірної квартири на підставі рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13.01.2017 року № 202/6094/16-ц, провадження 2/202/1828/201, винесеного суддею Бєльченко Л.А.. Оскільки рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13.01.2017 року №202/6094/16-ц, провадження 2/202/1828/201, за яким [PERSON] набув у власність спірну квартиру [ADDRESS], про що в Державному реєстрі прав зроблено відповідний реєстраційний запис про право власності 19299541, відповідно до відомостей Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 26.07.2017 року №01-12/1158/2017, суддею Бєльченко Л.А. ніколи не виносилось по справі №202/6094/16-ц, провадження 2/202/1828/201, відкрито по іншій позовній заяві, тому позивач вважає недійсним договір купівлі-продажу від 13.03.2017 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу С.В. Мазуренком, реєстровий №188, відповідно до якого власником спірної квартири став [PERSON], що призвело до недійсності наступних правових угод, тому, відповідно до остаточної редакції позовних вимог, позивач просив суд встановити факт його проживання зі спадкодавцем [PERSON] однією сім'єю не менше ніж п'ять років, визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом та витребувати на його - [PERSON] користь від [PERSON] спірну квартиру, скасувавши всі реєстраційні записи про право власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], ІПН [NUMBER], [PERSON], ІПН [NUMBER], [PERSON], ІПН [NUMBER], [PERSON], ІПН [NUMBER]. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали, надали пояснення, аналогічні викладеним в уточненому позові від 31.08.2017 року. Відповідач [PERSON] у судове засідання 20.12.2017 року не з'явився, причин неявки суду не повідомив, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином. Раніше наданими поясненнями у судовому засіданні позов визнав у повному обсязі та підтвердив, що [PERSON] проживав однією сім'єю з [PERSON] більше 20-ти років, усі знайомі вважали їх подружжям, вони займалися разом підприємницькою діяльністю у сфері торгівлі та [PERSON] позичала гроші у його матері. Після смерті матері [PERSON] звернувся до суду та рішенням суду були стягнуті на його користь кошти, які [PERSON] йому так і не повернула. У зв'язку з цим він звернувся із заявою як кредитор спадкодавця під час відкриття спадщини після [PERSON]. Посилаючись на вказані обставини [PERSON] не заперечував проти задоволення позову [PERSON], який зобов'язується повернути йому кошти. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з'явились, причин неявки суду не повідомили, заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження, відзиву до суду не надходило. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та [PERSON] також не з'явились у судове засідання, надали до суду заяви про визнання позовних вимог та розгляду справи у їх відсутність. Забезпечуючи фіксацію виклику про дату, час і місце судового засідання усі відповідачі повідомлені через оголошення в газеті «Вісті Придніпров'я» №96 від 12.12.2017 року. Представник третьої особи Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, просив розглянути справу у його відсутність, про що надано відповідну заяву, а також копію спадкової справи №1376/2012 після смерті [PERSON]. [PERSON] особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Мазуренко С.В. у судове засідання не з'явився, надав суду витребувані документи та заяву про розгляд справи у його відсутність. [PERSON] особа приватний нотаріус Дніпропетровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новікова Н.А., у судове засідання не з'явилась, надала суду витребувані документи та заяву про розгляд справи у її відсутність. Суд, вислухавши пояснення позивача, представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON], свідків [PERSON], [PERSON] та [PERSON], дослідивши матеріали цивільної справи та спадкової справи №1376/2012, вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з березня 1990 року почав проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу з [PERSON], вони вели спільне господарство, були пов'язані спільним побутом та мали взаємні права та обов'язки, при цьому в іншому зареєстрованому шлюбі вони не перебували. У березні 1990 року [PERSON] переїхав на постійне проживання в кооперативну квартиру [ADDRESS], що належала [PERSON], а з 03.04.1997 року є зареєстрованим у спірній квартирі по теперішній час, відповідно до даних довідки 1/247 від 23.03.2017 року, виданої Житлово-будівельним кооперативом №174 «Спорт» (т.1, а.с. 11). Також судом встановлено, що разом із [PERSON] позивач доглядав її батьків, деякий час вони проживали разом з ними у їхній квартирі [ADDRESS], а після їх смерті займались похованням. Такі стосунки між позивачем та [PERSON] усі сусіди батьків, їх друзі та знайомі вважали за подружні, про що зазначали свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON], які були допитані у судовому засіданні. [PERSON] померла [INFO], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 31.10.2012 року, актовий запис № 1665 (т.1, а.с. 9). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS], яка належала [PERSON] на праві власності після сплати нею у повному обсязі вартості паю за вказану квартиру, що підтверджується довідкою ЖБК №174 «СПОРТ» від 30.11.2017 року №1/341. Позивач у встановлений законом строк звернувся до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON], однак через відсутність у позивача документального підтвердження родинного зв'язку із спадкодавцем, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 14.2013 року №1814/02-31, виданою державним нотаріусом Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори І.В. Коцар, йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину. Інші спадкоємці після [PERSON], її двоюрідні сестри [PERSON] та [PERSON], які мають право на спадкування в п'яту чергу, відповідно до ч.1 ст.1265 ЦК України, від спадщини відмовились, про що 24.04.2013 року подали заяви до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори за №1017 та №1019. Спадкоємиця [PERSON] звернулась до Четвертої дніпропетровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після померлої [INFO] [PERSON] від 24.04.2013 року за №1018, що підтверджуються матеріалами спадкової справи 1376/2012, відкритої після померлої [INFO] [PERSON]. Таким чином, позивач весь час, починаючи з квітня 1997 року і на момент смерті [PERSON], яка померла [INFO], постійно проживав разом з нею однією сім'єю та був зареєстрований у спірній квартирі [ADDRESS], що підтверджується довідкою ЖБК № 174 «СПОРТ» від 05.10.2000 року № 10/6. Відповідно до даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 30.08.2017 року (т.2, а.с. 5), право власності на спірну квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі договору дарування від 11.08.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Н.А. Новіковою, реєстровий №1236, яка отримала спірну квартиру в дар від [PERSON], що був власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 25.04.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу С.В. Мазуренком, реєстровий №348, укладеного з [PERSON]. [PERSON] набув у власність спірну квартиру у [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 13.03.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу С.В. Мазуренком, реєстровий №188, (т.1, а.с. 13), який, у свою чергу, став власником спірної квартири на підставі рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13.01.2017 року № 202/6094/16-ц, провадження 2/202/1828/201, винесеного суддею Бєльченко Л.А.. Рішення Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13.01.2017 року по цивільній справі №202/6094/16-ц, ухвалене суддею Бєльченко Л.А. (т.1 а.с. 116), ніколи не ухвалювалось, згідно даних про провадження Індустріального районного суду міста Дніпропетровська щодо позовної заяви [PERSON] або [PERSON] та цивільної справи за №202/6094/16-ц, наданих листом №01-12/1158/2017 від 26.07.2017 року к-113 Індустріального районного суду міста Дніпропетровська, на звернення позивача, а провадження за №2/202/1828/2017 у судді Бєльченка Л.А. розглядається за позовом КП Коменергосервіс до [PERSON] про стягнення заборгованості (т.1, а.с. 12). Згідно зі ст.1258 ЦК України, спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. В силу ст.1264 ЦК України, в четверту чергу право на спадщину за законом мають особи, які мешкали зі спадкодавцем одною сім'єю не менше п'яти років до часу відкриття спадщини. Згідно зі ст.1265 ЦК України, у п'яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. В силу ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з вимогами ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до вимог ст.1272 ЦК України, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Як зазначено в п.21 Постанови Пленуму Верховного суду від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 Сімейного Кодексу про те, що сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Зазначений п'ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім'єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім'єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов'язані спільним побутом, мали взаємні права та обов'язки, зокрема, вітчим, мачуха, пасинки, падчерки, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім'ї, тощо. З огляду на встановлені судом обставини, суд вважає, що факт проживання [PERSON], [INFO], зі спадкодавцем [PERSON], [INFO], яка померла [INFO], однією сім'єю не менш як п'ять років до часу відкриття спадщини, а саме з 03.04.1997 року по [INFO], знайшов своє підтвердження в ході судового розгляду, а також враховуючи, що інші спадкоємці [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями наступної п'ятої черги, а тому позовні вимоги в частині визнання права власності на спірну квартиру [ADDRESS] за [PERSON] в порядку спадкування за законом підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Сторони договірних правовідносин мають суб'єктивні права та обов'язки. При здійсненні цивільних прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю чи культурній спадщині (ст.13 ЦК України). Відповідно до вимог ст.228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Згідно зі ст.509 ЦК України, зобов'язанням є правовідносини, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію, зокрема, передати майно. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, в тому числі і з договорів. Згідно зі ст.3 ЦК України є неприпустимим позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. За ст.41 Конституції України передбачає непорушність права приватної власності. Згідно зі ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст.216 ЦК України, у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні в натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. П.10 Постанови Пленуму Верховного Суду від 06.11.2009 року N9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що реституція, як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК), застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. Норма частини першої статті 216 ЦК не може застосовуватись, як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було відчужене третій особі. Не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України. Відповідно до частини п'ятої статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Якщо судом буде встановлено, що набувач знав чи міг знати про наявність перешкод до вчинення правочину, в тому числі й те, що продавець не мав права відчужувати майно, це може свідчити про недобросовісність набувача і є підставою для задоволення позову про витребування у нього майна. Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року N 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Згідно з вимогами ст.387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Ст.388 ЦК України передбачено, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати, власник має право витребувати це майно у разі, якщо воно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Оскільки в ході судового розгляду не знайшло своє підтвердження правомірне набуття у власність та володіння спірним майном - квартирою [ADDRESS] [PERSON], який набув її у власність за рішенням Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 13.01.2017 року № 202/6094/16-ц (2/202/1828/201), тому відчуження ним спірної квартири за договором купівлі-продажу від 13.03.2017 року, посвідченим приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Мазуренком С.В., реєстровий №188, на користь [PERSON], є порушенням публічного порядку, що спрямовано на порушення конституційних прав та свобод позивача щодо непорушності його права власності, а тому є правовою підставою для визнання оспорюваного правочину недійсним та витребування його з незаконного володіння у [PERSON] на виконання вимог ст.ст. 387, 388 ЦК України. Дослідивши спірні правовідносини та застосовуючи відповідні норми права Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», суд також дійшов висновку, про необхідність скасування реєстраційних записів про право власності у Державному реєстрі речових прав на квартиру [ADDRESS] за [PERSON], ІПН [NUMBER], [PERSON], ІПН [NUMBER], [PERSON], ІПН [NUMBER], та [PERSON], ІПН [NUMBER]. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд вважає стягнути з [PERSON], ІПН [NUMBER], [PERSON], ІПН [NUMBER], [PERSON], ІПН [NUMBER], [PERSON], ІПН [NUMBER], на користь [PERSON], ІПН [NUMBER], судові витрати по 980,00 гривень з кожного.

Outcome: approved