Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-30 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та третьої особи: 12.10.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] Свої позовні вимоги обґрунтував тим, що до 01.09.2011 року перебував у шлюбі з [PERSON] Від шлюбу мають двох повнолітніх дітей - сина [PERSON] [INFO] та дочку [PERSON] [INFO]. Згідно договору купівлі-продажу від 22.02.1996 року, який був посвідчений державним нотаріусом Южноукраїнської державної нотаріальної контори, набув у власність квартиру [ADDRESS]. У 2010 році колишня дружина та діти виїхали за межі України. Точне місцезнаходження їх йому не відоме, жодних стосунків не підтримують. 31.12.2011 року він уклав шлюб з [PERSON], з якою проживає в м. Борислав Львівської області. Оскільки відповідачі в квартирі не проживають з 2010 року, а всі витрати з утримання квартири та сплати комунальних платежів він несе самостійно, просить визнати [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] втратившими право користування житловим приміщенням. Третьою особою було надано до суду заперечення з приводу заявлених позовних вимог, відповідно до якого малолітня дитини не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з них. Причини не проживання дитини за місцем реєстрації не залежить до волі дитини, а тому дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила право користування житлом. Тому у задоволенні позову в частині визнання [PERSON] [INFO], таким, що втратив право користування квартирою [ADDRESS] просили відмовити. ІІ .Заяви і клопотання учасників справи. Разом з надісланням позову до суду позивач надіслав заяву про виклик в судове засідання та допит свідків [PERSON] та [PERSON]; заяву про розгляд справи без його виклику в судове засідання; заяву про виклик відповідачів через оголошення в газеті, публікацію якого зобов'язався оплатити. 14 листопада 2017 року на адресу суду надійшло клопотання від позивача про розгляд справи у режимі відеоконференції. 07 грудня 2017 року представником позивача [PERSON] було надіслано на адресу суду додаткові пояснення по справі, в яких він наголошує на тому, що відповідачі жодним чином не можуть бути віднесені до членів сім'ї позивача. Вважає доведеним та допустимим той факт, що останні будучи зареєстровані з 2010 року не проживають в [ADDRESS] і тому, згідно вимог ст. 405 ЦК України втратили право на користування нею. ІІІ. Процесуальні дії у справі. 20 жовтня 2017 року було відкрито провадження у справі. Ухвалою суду від 02 листопада 2017 року було замінено третю особу - Южноукраїнський районний відділ головного управління державної міграційної служби України в Миколаївській області на належну Орган опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області. Також згідно ухвал від 16 листопада 2017 року, 23 листопада 2017 року, 14 грудня 2017 року, 16 січня 2018 року судові засідання у справі здійснювались в режимі відеоконференції з Шевченківським районним судом м. Львова. Виклик відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в судове засідання було здійснено шляхом розміщення оголошення в газеті «Урядовий Кур'єр». З урахуванням положень ч. 4 ст. 223 ЦПК України, відповідно до яких, якщо суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення), а також тих обставин, що відповідачі належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи, однак в судове засідання не з'явились, причини своєї неявки суду не повідомили, відзиву до суду не подали, тієї обставини, що позивач не заперечує проти ухвалення заочного вирішення справи, на підставі вимог статті 280 ЦПК України, судом 23 листопада 2017 року було постановлено усну ухвалу про заочний розгляд справи. У відповідності до пункту 9) Перехідних положень цивільного процесуального Кодексу України, який набрав чинності 15.12.2017 року, справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, суд продовжує розгляд справи за правилами цивільного процесуального Кодексу України, який набув чинності 15.12.2017 року. IV. Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні в режимі відеоконференції, позивач [PERSON] та представники позивача [PERSON] і [PERSON] підтримали позовні вимоги та просили про задоволення позову. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що відповідно до ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Оскільки відповідач з колишньою дружиною [PERSON] розірвав шлюб, а його повнолітні діти створили свої сім'ї, вони, в розумінні ст.3 СК України, не є членами сім'ї позивача. Неповнолітній онук не є членом сім'ї позивача, так як належить до сім'ї своїх батьків. Колишня теща позивача також не є членом його сім'ї. Враховуючи, що відповідачі понад семи років не проживають в належній позивачу квартирі, відповідно до ст. 405 ЦК України, втратили право на користування цією квартирою. А тому просив задовольнити позов. Дослідивши письмові матеріали справи судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу укладеного 22.02.1996 року між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідченого державним нотаріусом Южноукраїнської державної нотаріальної контори Дмитрієвою В.В., останній купив трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 4-5). Технічний паспорт на квартиру [ADDRESS], яка зареєстрована Южноукраїнським БТІ, виданий на ім'я її власника - [PERSON] (а.с. 6-7). Згідно заяви [PERSON] посвідченої 07.04.2006 року приватним нотаріусом Южноукраїнського міського нотаріального округу Миколаївської області Лейбіченко С.В., вона не має до [PERSON] ніяких претензій матеріального і майнового характеру у зв'язку з тим, що все майно розподілили добровільно (а.с. 9). 31.12.2011 року [PERSON] уклав шлюб з [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с. 90). З довідки (виписки з домової книги про склад сім'ї та реєстрацію) від 22.08.2017 року вбачається, що в квартирі [ADDRESS], зареєстровані [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Особовий рахунок відкритий на ім'я [PERSON], який 05.07.2013 року знятий з реєстраційного обліку (а.с. 13). 20.10.2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір про оренду квартири [ADDRESS], згідно якого останній вносить плату за користування квартирою щомісячно 22 числа (а.с. 8). Будучи допитаним в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що за період проживання в орендованій згідно вищезазначеного договору квартирі, а саме з 20.10.2015 року по 30.09.2017 року жодного разу ніяких родичів позивача там не бачив, їхніх речей, теж. Рахунки за сплату комунальних послуг забирав сам [PERSON] Згідно акту про непроживання складеного 25.08.2017 року комісією КП ЖЕО в присутності свідків, відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], в квартирі [ADDRESS], не проживають з 2010 року (а.с. 13). Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що проживає в сусідній з позивачем квартирі. Вказала, що колишня дружина [PERSON], його діти та онук в квартирі [ADDRESS] не проживають вже багато років, куди вони виїхали, їй не відомо. В квартирі вона інколи бачила позивача та квартирантів, які її винаймали. V. Оцінка суду Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За результатами розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS]. Згідно положень ст.ст. 317, 319, 391 Цивільного Кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Зі змісту ст.ст. 386,391 ЦК України слідує, що власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Верховний Суд України, у своїй постанові від 16.01.2012 року висловив правову позицію, відповідно до якої у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Згідно з п.34) постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальний справ №5 від 07.02.2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. В судовому засіданні встановлено, що відповідачі в спірному жилому приміщенні не проживають понад один рік, що підтверджується актом про не проживання від 25.08.2017 року та показами свідків [PERSON] і [PERSON] Оскільки відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в квартирі [ADDRESS], яка належить на праві приватної власності позивачу [PERSON], не проживають з 2010 року, суд вважає, що вони втратили право користування вказаним жилим приміщенням, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. При цьому, судом не приймаються до уваги доводи представника Органу опіки та піклування Южноукраїнської міської ради Миколаївської області, якими вона заперечує щодо визнання [PERSON] [INFO], таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Згідно вимог ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Як встановлено в судовому засіданні, батьки неповнолітнього [PERSON] - [PERSON] та [PERSON] не проживають в [ADDRESS], як і сам неповнолітній, а тому оскільки власник житла [PERSON] має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном, в тому числі шляхом визнання в судовому порядку, такими, що втратили право користування жилим приміщенням осіб, які без достатніх правових підстав користуються належною йому квартирою. На підставі викладеного та

Outcome: approved