Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-20 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою про примусову госпіталізацію громадянки [PERSON] до психіатричного стаціонару без її згоди, посилаючись на те, що громадянка [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] , була госпіталізована 10 грудня 2020 року о 13.00 годині в КП «НМЛ № 4» НМР, психоневрологічне відділення, дільничим психіатром поліклінічного відділення (м.Нікополь, вул..Нікітіна, 24) [PERSON] , який після особливого огляду гр. [PERSON] зробив висновок про необхідність її госпіталізації у психіатричний стаціонар для обстеження або лікування у зв`язку із наявністю у неї тяжкого психічного розладу, який обумовлює її небезпеку для оточуючих. Підставою для висновку необхідності госпіталізації є відомості про поведінку гр. [PERSON] , які надійшли від сестри [PERSON] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . На підставі цих відомостей гр. [PERSON] була оглянута лікарем-психіатром [PERSON] , який є завідувачем поліклінічним психіатричним відділенням, у прийомному відділенні о 12.30 год. 10 грудня 2020 року, який підтвердив висновок про необхідність госпіталізації гр. [PERSON] . В цей же день гр. [PERSON] була оглянута комісією лікарів-психіатрів КП «НМЛ № 4» НМР у складі: зав.поліклінічним відділенням [PERSON] , зав.стаціонарним відділенням [PERSON] та лікарем-психіатром СПНВ [PERSON] . Комісія лікарів підтвердила обґрунтованість рішення про госпіталізацію, згідно Закону України «Про психіатричну допомогу», оскільки прийшла до висновку, що обстеження і лікування гр. [PERSON] можливе тільки в умовах стаціонару. Згода гр. [PERSON] на госпіталізацію відсутня у зв`язку з її відмовою від запропонованої госпіталізації. За таких обставин звернулись до суду і просять винести ухвалу про подальше перебування громадянки [PERSON] у психіатричному закладі. В судовому засіданні заявник [PERSON] , який є лікарем-психіатром СПНВ, суду пояснив, що його звернення до суду обумовлено відмовою пацієнтки [PERSON] , яка знаходиться в стані гострого психозу, від госпіталізації в стаціонарне відділення. Хоча поведінка хворої підтверджує необхідність поміщення її в лікарню в умовах стаціонару. За той час, що [PERSON] перебуває в них на лікуванні, до них, крім сестри хворої та квартальної, звернулись із заявами на [PERSON] ще 16 осіб, які просять ізолювати її від суспільства, оскільки хвора висловлює агресивні погрози в бік сусідів, сестри, квартальної, членів правління ОСББ тощо. [PERSON] погрожувала спалити будинок сестрі, кидала каміння у вікна та паркан, з палкою ганялась за дітьми. В під`їзді, де проживає, викидає сміття на підлогу, чіпляє чорні стрічки на двері сусідів, необґрунтовано кілька разів викликала поліцію до сусідів, ображає сусідів нецензурною лайкою, погрожує їм вбивством тощо. Крім того, [PERSON] безпідставно називає себе заслуженим лікарем, переконує, що в неї вкрали «золоту книгу» і постійно її шукає. В умовах стаціонару [PERSON] також веде себе агресивно, відмовляється від ліків, їжі, чинить як вербальний, так і фізичний опір лікарям та медперсоналу абсолютно в усьому. Тому вважає, що хвору необхідно лікувати в умовах стаціонару поки не пройде стадія загострення хвороби. Медичний директор з психіатричної допомоги О.В.Бойко підтримав свого колегу [PERSON] і суду пояснив, що [PERSON] , дійсно, є загрозою для оточуючих, оскільки має маячні ідеї впливу, дуже агресивна і соціально небезпечна. Сестра [PERSON] [PERSON] суду пояснила, що її сестра раніше проживала в Росії і захворювання на психічний розлад в неї було виявлене саме там. Через це в неї розпалася сім`я, вона втратила роботу. Приїхавши в Нікополь до мами, сестра стала також агресивно вести себе по відношенню до неї, била маму, ображала тощо. Дісталось і квартальній, і жінці, яка купила в мами будинок. Крім того, [PERSON] розповсюджує брехню і в соцмережах. Прокурор Шкуро Є.В. у судовому засіданні заяву про примусову госпіталізацію [PERSON] до психіатричного закладу підтримав, просив заяву задовольнити. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, приходить до наступного. Згідно зі ст.6 Конвенції „Про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У статті 129 Конституції України однією із засад судочинства проголошено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом. Процесуальний порядок провадження у цивільних справах визначається ЦПК України та іншими законами України, якими встановлюється зміст, форма, умови реалізації процесуальних прав і обов`язків суб`єктів цивільно-процесуальних правовідносин та їх гарантій. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до норм\~ст.14 Закону України "Про психіатричну допомогу",\~особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до закладу з надання психіатричної допомоги без її усвідомленої письмової згоди або без письмової згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відтак, аналіз норм ст.14 Закону дає підстави вважати, що примусова госпіталізація можлива за певних умов, а саме: особа страждає на психічний розлад, а також вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Підпунктом «е» пункту 1\~ статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~ 1950 року (ратифікованої Верховною Радою України прийняттям\~Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР) кожному гарантується право на свободу та особисту недоторканність. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім законного затримання осіб для запобігання поширенню інфекційних захворювань, законного затримання психічно хворих, алкоголіків або наркоманів чи бродяг, відповідно до процедури, встановленої законом. Так, прикладом реалізації права на свободу та особисту недоторканність в контексті положень підпункту «е» пункту 1\~статті 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що стосується позбавлення (обмеження) волі психічнохворих шляхом поміщення їх у психіатричний заклад, є рішення у справі Вінтерверп проти Нідерландів від 24 жовтня 1979 року. У вказаній справі ЄСПЛ звернув увагу на три вимоги, що зумовлюють наявність законних підстав для обмеження волі психічно хворої особи. Зокрема, особа повинна реально страждати психічним захворюванням, тобто реальні психічні розлади повинні бути встановлені компетентними органами на основі об`єктивної медичної експертизи; психічні розлади повинні досягти такого рівня, які виправдовують позбавлення волі; дійсність позбавлення волі залежить від наявності такого захворювання, особа може бути позбавлена волі до тих пір, поки є захворювання, що встановлено відповідним висновком. Як встановлено судом, [PERSON] , 1966 року народження, є особою, яка страждає на психічний розлад. Висновком комісії лікарів-психіатрів ЛКК від 11.12.2020 року встановлено, що [PERSON] , 1966 року народження, страждає тяжким психічним захворюванням у вигляді шизофренії, параноїдної форми, епізодичний з наростаючим дефектом тип перебігу, афективно-параноїдний синдром, поточний процес, загострення з психічним збудженням і агресією. F 20.01. та потребує лікування в умовах психіатричного стаціонару без її згоди. Зазначений діагноз було встановлено на підставах та в порядку визначеному законом, він не спростований жодними доказами. [PERSON] , зважаючи на наявність у неї тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, які спричиняють велику вірогідність агресивної поведінки, підлягає госпіталізації до психіатричного стаціонару в примусовому порядку. Вирішуючи питання про те, що вчиняє [PERSON] та чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих, суд виходить з того, що [PERSON] вже почала діяти і перейшла від слів до діла. При вирішенні даної справи, суд враховує висновок щодо застосування норм права, викладений Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 28 лютого 2018 року в справі № 2-1/07, де суд зазначив, що надання особі психіатричної допомоги в примусовому порядку шляхом її госпіталізації до психіатричного закладу у примусовому порядку та продовження такої госпіталізації розглядаються як позбавлення свободи у розумінні пункту 1 статті 5 Конвенції з усіма гарантіями, що передбачені цією статтею, включно з правом на відшкодування будь-якої шкоди, завданої позбавленням свободи, якщо воно буде визнане таким, що не відповідає чинному законодавству України. Згідно з практикою ЄСПЛ щодо застосування підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, особа не може бути позбавлена свободи як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; і по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості відповідного захворювання. В даному випадку суд приходить до висновку про достовірність тієї обставини, що особа є психічно хворою (висновок комісії лікарів - психіатрів). Психічний розлад [PERSON] є такого виду та ступеня, що є підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні, оскільки без лікування в стаціонарних умовах є ризик того, що [PERSON] може вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для оточуючих. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку про обґрунтованість тверджень лікаря щодо необхідності лікування [PERSON] саме в стаціонарних умовах. Зважаючи на наявність у [PERSON] тяжкого психічного розладу, відмову від добровільного лікування, та вчинення дій, що являють собою безпосередню небезпеку оточуючих, примусова госпіталізація [PERSON] до психіатричного стаціонару є доцільною. За таких обставин, суд приходить до висновку, що заява медичного директора з психіатричної допомоги КП «Нікопольська міська лікарня № 4» Нікопольської міської ради» О.В.Бойко, лікаря-психіатра В.І.Живиці про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON] підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved