Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-24 00:00:00

І. Стислий виклад позиції сторін. 1. 19 жовтня 2021 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі відповідач) з вимогою про поділ спільного майна подружжя. 2. Позов обґрунтований тим, що між позивачем [PERSON] та [PERSON] 28.12.2006 р. укладався шлюб, який було зареєстровано Відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області під актовим записом № 2385. Від спільного шлюбу у подружжя народилося двоє дітей: донька - [PERSON] [INFO] , син - [PERSON] [INFO] . Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 23.11.2018 року у справі № 609/189/18 задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. Дане рішення набрало законної сили через 30 днів з дня його проголошення, тобто з 24.12.2018 р. Згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вбачається, що за відповідачем [PERSON] 24.12.2019 р. зареєстровано об`єкт нерухомого майна: магазин промислових товарів площею 104,2 кв. м., що розташований у [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2001497661258, сертифікат ТП 162191840894 виданий від 03.07.2019 року Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області, акт готовності об`єкта до експлуатації Даний будинок побудовано на земельній ділянці кадастровий номер 6125810100:02:004:0108, площа 0,1 га, що належить на праві власності [PERSON] , державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯК №443315, виданий 11.02.2012 р. Шумською міською радою. Із акту готовності об`єкта нерухомості від 18.06.2019 р. вбачається, що по ньому виконано усі будівельно-монтажні роботи передбачені затвердженою проектною документацією, а саме: влаштування фундаментів, зведення цегляних конструкцій, влаштування перегородок, шпаклювання та фарбування стін, монтаж внутрішніх інженерних мереж, систем водопостачання та водовідведення, опалення та інше. В даному акті чітко визначено строки початку робіт - це лютий 2013 року, а також закінчення робіт - серпень 2018 року. Позивач зазначає, що початок будівництва, його тривалість та закінчення відбувалось у межах дії шлюбних відносин між сторонами даної судової справи, що дає усі підстави вважати, що створений об`єкт нерухомого майна - магазин промислових товарів площею 104,2 кв. м., що розташований у [ADDRESS] є спільною власністю подружжя. В позасудовому порядку сторони спір врегулювати не можуть, майно, набуте у шлюбі знаходиться у володінні та користуванні відповідача. 24.12.2019 р. відповідач зареєстрував за собою право власності на об`єкт нерухомого майна, проте фактично даний об`єкт побудований у серпні 2018 року, тобто в період дії шлюбу сторін, а відтак він є спільним майном подружжя, тому підлягає поділу в рівних частках. Водночас, позивач вважає, що правильним є заявлення (похідної від головної) позовної вимоги щодо визнання за позивачем права власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер 6125810100:02:004:0108, на якій знаходиться вказаний об`єкт нерухомого майна, адже відповідно до статті 120 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року № 2768 та статті 377 Цивільного кодексу України від 16.01.2003 року № 435 при переході права власності на будівлі і споруди разом з цими об`єктами переходить і право власності на земельну ділянку без зміни її цільового призначення. В оцінці наведених обставин позивач виходить з того, що визначальним юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт реєстрації прав на таке майно, що мав місце після розірвання шлюбу, а факт набуття (створення) майна, в даному випадку - зведення об`єкту нерухомого майна під час шлюбу, що доведено позивачем. При цьому, позивач зауважує, що у його позовних вимогах не буде заявлятись вимога щодо визнання спірного будинку об`єктом спільної сумісної власності подружжя, оскільки під час подання позову про поділ спільного майна подружжя пред`явлення окремо такої вимоги не вимагається. Окрім цього позивач зазначає, що між ним та адвокатом Іщуком К. В., було укладено Договір про надання правничої допомоги від 01.10.2021 р. № 10-2733. Відповідно до Акту приймання-передачі послуг від 05.10.2021 р. та детального опису наданих послуг, що міститься у даному Акті, позивачу, станом на 05.10.2021 р. надану послуг правничої допомоги адвоката на суму 12000 грн. За наслідком підписаного Акта приймання-передачі послуг від 05.10.2021 р., виставлено Рахунок № 25-10 від 05.10.2021 р. Позивачем здійснено оплату за надані послуги 05.10.2021 р. через відділення банку про що свідчить банківська квитанція. Враховуючи вищенаведене, позивач просить визнати за ним право власності на 1/2 частки магазину промислових товарів площею 104,2 кв. м., що розташований у [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2001497661258, сертифікат ТП 162191840894 виданий від 03.07.2019 року Управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області, акт готовності об`єкта до експлуатації виданий 18.06.2019 року); Ввизнати за ним право власності на 1/2 частки земельної ділянки (на якій розміщено магазин промислових товарів), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (кадастровий номер 6125810100:02:004:0108, площа 0,1 га); стягнути із відповідача суми судових витрат, які позивач поніс у зв`язку із розглядом справи, а саме: 12000 грн. - витрати на правничу допомогу адвоката; 4810,48 грн. - сплаченого судового збору, разом 16810, 48 грн. 3. 08 листопада 2021 року на адресу Шумського районного суду Тернопільській області від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання зазначає, що ознайомившись зі змістом та вимогами позовної заяви, вважає її безпідставною та такою, що не підлягає до задоволення. Вказує, що позивачем у позові була зазначено, що за час перебування в шлюбі сторони набули за спільні сімейні кошти магазин промислових товарів, загальною площею 104,2 кв.м., розташованого [ADDRESS] та земельну ділянку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер 6125810100:02:004:0108, яка виділена для будівництва та обслуговування цього магазину, відповідно йому належить 1\\2 частина зазначеного майна як одному з подружжя. Відповідач вважає, що дана обставина не відповідає дійсності, оскільки земельна ділянка за адресою [ADDRESS] взагалі є власністю дочки позивача із відповідачем, [PERSON] , [INFO] , яка успадкувала її згідно рішення Шумського районного суду від 30 грудня 2008 року та в подальшому отримала правовстановлюючі документи на неї. Таким чином зазначене майно не є об`єктом спільного майна подружжя. Крім того, не підлягає поділу і магазин промислових товарів, загальною площею 104,2 кв.м., розташованого [ADDRESS] , оскільки в зареєстрованому шлюбі позивач з відповідачем перебувала з 28.12.2006 р. по 23.11.2018 р. При цьому шлюбні стосунки вже не підтримували, не вели спільне господарство ще з кінця 2017 року, що підтверджується рішенням Шумського районного суду від 23 листопада 2018 року. Право власності на зазначений магазин відповідач набула 24 грудня 2019 року, коли вже навіть офіційно не перебувала в шлюбі з позивачем, тому це майно є її особистою власністю. Враховуючи викладене, відповідач просить в позові [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя визнання права власності на 1\\2 частину магазин промислових товарів, загальною площею 104,2 кв.м., розташованого [ADDRESS] та 1\\2 частину земельної ділянки, що знаходиться за адресох [ADDRESS] , кадастровий номер 6125810100:02:004:0108 - відмовити. 4. Позивач та його представник в судовому засіданні просили позов задоволити з підстав викладених в позовній заяві. 5. В судовому засідання відповідач та її представник в задоволенні позову просили відмовити з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. ІІ. Процесуальні дії у справі. 6. Ухвалою суду від 20 жовтня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання на 03 листопада 2021 року. 7. Ухвалою суду від 03 листопада 2021 року дану справу призначено до судового розгляду по суті на 24 листопада 2021 року. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 8. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 28 грудня 2006 року по 23 листопада 2018 року. Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 23 листопада 2018 року № 609/1189/18 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , який зареєстрований 28 грудня 2006 року відділом реєстрації актів цивільного стану Тернопільського міського управління юстиції Тернопільської області, актовий запис №2385. 9. Згідно пункту 1 акту готовності об`єкта нерухомості від 18.06.2019 р. будівництво здійснено генеральним підрядником [PERSON] , який виконав усі будівельно-монтажні роботи передбачені затвердженою проектною документацією, а саме: влаштування фундаментів, зведення цегляних конструкцій, влаштування перегородок, шпаклювання та фарбування стін, монтаж внутрішніх інженерних мереж, систем водопостачання та водовідведення, опалення та інше. Відповідно до пукту 2 даного акту готовності об`єкта нерухомості проектну документацію на будівництво розроблено проектувальником ТОВ "Галичинaпроект". У пункті 4 даного акту готовності об`єкта нерухомості вказано, що документ, що дає право на виконання будівельних робіт виданий Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю у Тернопільській області - Декларація про початок виконання будівельних робіт від 13.02.2013 р. Відповідно до пункту 5 даного акту готовності об`єкта нерухомості визначено строки початку робіт - лютий 2013 року, а закінчення робіт - серпень 2018 року. 10. На підставі акту готовності об`єкта нерухомості від 18.06.2019 р. [PERSON] 03 липня 2019 року головним інспектором будівельного нагляду видано сертифікат серії ТП № 162191840894, який засвідчує відповідність закінченого будівництвом об`єкта - Магазин промислових товарів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , проектній документації та підтверджує його готовність до експлуатації. 11. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів № 279347695 від 12.10.2021 р. слідує, що за реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна: 2001497661258, магазин промислових товарів, загальною площею 104.2 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на приватній формі власності з 24.12.2019 р. належить [PERSON] на підставі сертифікату ДАБІ серії ТП № 162191840894 виданий від 03.07.2019 р. управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області. 12. Як вбачається із матеріалів справи, а саме: - розписки [PERSON] , жителя [ADDRESS] , за якою наведено факт виконання ним робіт по поставці будівельних матеріалів для будівництва магазину та вказано про оплату йому за виконані роботи (послуги) позивачем [PERSON] ; - розписки [PERSON] від 01.12.2019 р., жителя [ADDRESS] , за якою наведено факт позики грошей у розмірі 22000 грн. для обладнання тепломережі в магазині, що будувався. Вказано, що кошти йому повертав [PERSON] щомісячно по 2000 грн.; - розписки [PERSON] , жителя [ADDRESS] , за якою наведено факти закупівлі та монтажу батарей опалення влітку 2017 року та вказано про оплату йому за виконані роботи (послуги) позивачем - [PERSON] ; - розписки [PERSON] , який підтверджує факт штукатурення ним магазину влітку і отримання коштів за роботи від позивача - [PERSON] . Суд вважає, що дані росписки є не належними та не допустимими доказами, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦПК України суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази. Окрім цього, стаття 230 ЦПК встановлює правила допиту свідків. Таким чином, під час судового засідання свідки допитані не були, а тому суд вважає ці росписки не допустими. 13. Відповідно до звіту про оцінку магазину промислових товарів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] виконаного ФОП [PERSON] , слідує, що станом на 02.12.2019 р. провівши необхідні оціночні процедури, оцінювач прийшов до висновку, що вартість магазину промислових товарів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] становить: 962095 грн. без ПДВ. 14. Як вбачається із матеріалів справи, земельна ділянка, яка знаходиться у [ADDRESS] в розмірі 0,1000 га., кадастровий номер земельної ділянки 6125810100:02:004:0108, цільове призначення земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (присадибна ділянка) належить [PERSON] згідно державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯК № 443315 виданого 11.02.2012 р. на підставі рішення Шумського районного суду від 30.12.2008 р. № 2-828/2008. ІV. Оцінка Суду. Суд заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановивши обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до наступного висновку. 15. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. 16. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. 17. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. 18. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 19. Згідно із ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 20. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. 21. Згідно ст. 3 СК України визначено, що сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. 22. Відповідно до ч. 1 ст. 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. 23. Згідно із ч. 1 ст. 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. 24. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення, за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього зареєстровано лише за одним з подружжя. 25. Згідно зі ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. 26. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 27. Згідно ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Матеріалами справи встановлено і сторонами не оспорюється, що позивач та відповідач з 28 грудня 2006 року по 23 листопада 2018 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Шумського районного суду Тернопільської області від 23.11.2018 року у справі № 609/189/18 шлюб між сторонами розірвано. 28. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Як вбачається із матеріалів справи, спірний об`єкт нерухомого майна, а саме магазин промислових товарів, загальною площею 104.2 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований за [PERSON] з 24.12.2019 р. на підставі сертифікату ДАБІ серії ТП № 162191840894 виданого від 03.07.2019 р. управлінням Державної архітектурно-будівельної інспекції у Тернопільській області. Згідно акту готовності об`єкта нерухомості від 18.06.2019 р. будівництво даного магазину промислових товарів було розпочато у лютому 2013 році, а у серпні 2018 році був введений в експлуатацію, тобто під час перебування в шлюбі з відповідачем. Вирішуючи спір між колишнім подружжям про поділ майна, суд встановлює: 1) обсяг спільного майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства - ним є магазин промислових товарів; 2) з`ясовує джерело та час його придбання, - майно придбане в період наявних офіційно зареєстрованих шлюбних відносин. Докази того, що будівництво магазину здійснювалося за кошти лише відповідача у справі відсутні. Відповідач не спростувала доводи позивача, про те, що спірний об`єкт нерухомого майна є їх спільною сумісною власністю. Дослідивши докази по справі суд дійшов висновку, що спірне приміщення магазину промислових товарів, загальною площею 104.2 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а тому підлягає розподілу. 29. У відповідності до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. 30. Згідно ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. 31. Відповідно до частини першої статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. 32. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (частини перша та друга статті 319 Цивільного кодексу України). 33. Згідно із частиною першою статті 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. 34. Відповідно до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. 35. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. 36. Згідно ч. 1 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. 37. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. 38. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 377 Цивільного кодексу України до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). 39. Такі самі норми містяться в ст. 120 Земельного Кодексу України, якою передбачено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщену на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Таким чином, враховуючи те, що на спірній земельній ділянці, яка є власністю доньки, було збудовано магазин промислових товарів, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, а тому суд вважає, що відповідно і на земельну ділянку виникає таке право. Відповідно до виділеної частки нерухомості підлягає виділенню і частка земельної ділянки, оскільки право на земельну ділянку є похідним від права на частку нерухомого майна на якій розміщена дана нерухомість. 40. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. 41. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. 42. У відповідності до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. 43. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 45. В оцінці наведених обставин необхідно виходити з того, що визначальним юридичного статусу майна (особисте чи спільне) є не факт реєстрації прав на таке майно, що мав місце після розірвання шлюбу, а факт набуття (створення) майна, в даному випадку - зведення магазину промислових товарів під час шлюбу, що було доведено позивачем та встановлено судом. Аналогічні висновки містяться і у Постанові Верховного Суду від 30.08.2021 р. у справі № 355/1060/16. 46. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. V. Розподіл судових витрат між сторонами. 47. Згідно ст. 141 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду було сплачено судовий збір в розмірі 4810 грн 48 коп., що підтверджується квитанцією 0.0.2290020627.1 від 05.10.2021 р. Оскільки позовні вимоги задоволено повністю зазначена сума підлягає стягненню з відповідача. 48. Крім того, позивач просить стягнути із відповідача витрати понесені ним на правову допомогу в розмірі 12000 грн., які підтвердженні Договором № 10-2733 про надання правничої (правової) допомоги укладеного 01.10.2021 р.; актом про прийняття-передачі послуг від 05.10.2021 р.; квитанцією 0.0.2290019794.1 від 05.10.2021 р. 50. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.15 ЦПК України, учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. 51. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із ч.3 ст.137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 52. Пунктом 4 ч.1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. За змістом ст.26, ч.ч.1,3 вказаного Закону, адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договір про надання правової допомоги укладається в письмовій формі та до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. 53. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу, врегульовано Главою 63 Цивільного кодексу України. Зокрема, стаття 903 Цивільного кодексу України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку, що встановлені договором. 54. У п.3.2 Рішення Конституційного Суду України від 30.09.2009 р. (справа № 1-23/2009), щодо офіційного тлумачення положень статті 59 Конституції України (справа про право на правову допомогу), визначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. 55. Таким чином, системний аналіз наведених вище норм законодавства дозволяє зробити наступні висновки: 1) договір про надання правової допомоги є підставою для надання адвокатських послуг та, зазвичай, укладається в письмовій формі (виключення щодо останнього наведені в частині 2 статті 27 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»); 2) за своєю правовою природою договір про надання правової допомоги є договором про надання послуг, крім цього, на такий договір поширюються загальні норми та принципи договірного права, включаючи, але не обмежуючись главою 52 Цивільного кодексу України; 3) як будь-який договір про надання послуг, договір про надання правової допомоги може бути оплатним або безоплатним. Ціна в договорі про надання правової допомоги встановлюється сторонами шляхом зазначення розміру та порядку обчислення адвокатського гонорару; 4) адвокатський гонорар може існувати в двох формах - фіксований розмір та погодинна оплата. Вказані форми відрізняються порядком обчислення - при зазначенні фіксованого розміру для виплати адвокатського гонорару не обчислюється фактична кількість часу, витраченого адвокатом при наданні послуг клієнту, і навпаки, підставою для виплати гонорару, який зазначено як погодинну оплату, є кількість годин помножена на вартість такої години того чи іншого адвоката в залежності від його кваліфікації, досвіду, складності справи та інших критеріїв; 5) адвокатський гонорар (ціна договору про надання правової допомоги) зазначається сторонами як одна із умов договору при його укладенні. Вказане передбачено як приписами цивільного права, так і Законом України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»; 6) Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та/або порядку обчислення адвокатського гонорару (як погодинної оплати або фіксованого розміру) не дає як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. 56. Згідно зі ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, слід виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Вказаний правовий висновок зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. 57. У зв`язку з вищевстановленими обставинами, суд дійшов висновку, що наявні в матеріалах справи докази є безумовною підставою для відшкодування витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат. З цих підстав, На підставі викладеного,

Outcome: approved