Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із заявою, в якій зазначила, що 28 грудня 2015 року помер її чоловік - [PERSON], який був зареєстрований як особа, тимчасово переміщена з окупованої території в [ADDRESS]. Він помер на непідконтрольній Україні території в м. Макіївка Донецької області, де було отримано лікарське свідоцтво про смерть. В даний час вона не має можливості отримати свідоцтво про смерть чоловіка в органах ДРАЦС, тому заявниця вимушена звернутись до суду із заявою про встановлення факту смерті. Заявниця [PERSON] в судове засідання надала заяву, якою заявлені вимоги підтримала та просила встановити факт, а справу розглянути за її відсутності, в присутності представника [PERSON] Представник заявника [PERSON], допитаний на підставі ст.184 ЦПК України за його згодою як свідок, будучи попередженим про кримінальну відповідальність за ст.384, 385 КК України та приведений до присяги свідка, в судовому засіданні пояснив, що він є другом сім"ї заявника та йому достовірно відомо про те, що [PERSON] за життя страждав на сердцеві захворювання, останнім часом з трудом пересувався та 28 грудня 2015 року помер за місцем свого проживання в м.Макіївка. Похований він на кладовищі в м.Макіївка. Представник заінтересованої особи Приморського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції в Донецькій області до суду не зявився, надавши письмову заяву про розгляд справи за його відсутності. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, дійшов висновку про задоволення заяви з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, зокрема, смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до ч. 1 ст. 257-1 ЦПК України заява про встановлення факту смерті особи на тимчасового окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. За довідкою № [NUMBER] від 21.11. 2014 року [PERSON], 06.11. [INFO] був взятий на облік, як особа внутрішньо переміщена з тимчасово окупованої території України, та зареєстрований за адресою: [INFO]. (а.с.4) Судом встановлено, що заявниця [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], перебували у зареєстрованому шлюбі з 28.04. 1957 року, що підтверджується свідоцтвом про одруження І-ЯР № 558337. (а.с.7) З лікарського свідоцтва про смерть № 408 від 28.12.2015 року, вбачається, що [PERSON], [INFO], помер 28 грудня 2015 року в м. Макіївка Донецької області Україна, за місцем свого проживання - вул.Котовського, провулок 1, буд.№4. Причина смерті: ішемічна хвороба сердця, атеросклеротичний кардіосклероз. (а.с.9) Оцінюючи лікарське свідоцтво про смерть, суд виходить з того, що смерть особи є юридичним фактом, що має наслідком припинення, зміну та виникнення багатьох правовідносин, а тому має безпосереднє значення для реалізації різними особами своїх прав. Відповідно до ст.ст.\~3,\~8,\~9 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). На звернення до органів РАЦС, представнику заявника відповідно до листа № 99.4.5-117 від 25.04. 2016 року було відмовлено у видачі свідоцтва про смерть [PERSON], оскільки заявником для підтвердження факту смерті пред"явлено медичний документ, виданий на території, де органи державної влади України тимчасово не здійснюють свої повноваження. (а.с.11) Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки можливості збору доказів смерті особи на окупованій території може бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо. За таких обставин у інший спосіб, окрім як за рішенням суду, [PERSON] не зможе реалізувати свої права, а тому суд приходить до висновку про задоволення заяви у повному обсязі та встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved