Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-04 00:00:00

Перший заступник військового прокурора Львівського гарнізону звернувся до суду з позовом до [PERSON] в інтересах Міністерства оборони України, яким просить стягнути з відповідача на користь позивача майнову шкоду, яка спричинена вчиненням злочину у кримінальному провадженні №42014220750000092 від 18.06.2014 року в сумі 609000,00 грн. Позов обґрунтовує тим, що у відповідності до ст.131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Рішенням Конституційного Суду України від 8 квітня 1999 року за №3-рп/99 визначено, що прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Згідно з Указом Президента України від 15 грудня 1999 року №1752/99 «Про систему центральних органів виконавчої влади» до системи центральних органів виконавчої влади України входять міністерства, державні комітети (державні служби) та центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом. Міністерство є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади в забезпеченні впровадження державної політики у визначеній сфері діяльності. Центральні органи виконавчої влади можуть мати свої територіальні органи, що утворюються, реорганізуються і ліквідовуються в порядку, встановленому законодавством. Військовою прокуратурою Львівського гарнізону в ході вивчення матеріалів кримінального провадження №42014220750000092 від 18.06.2014 року встановлений факт порушення законних інтересів держави в особі Міністерства оборони України щодо відшкодування витрат в сумі 609000,00 грн., у зв`язку із смертю курсанта Харківського національний університету Повітряних сил України імені Івана Кожедуба Антонова Дмитра Євгенійовича. Пред`явлення військовою прокуратурою Львівського гарнізону даної позовної заяви в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції у спірних відносинах - Міністерства оборони України, викликано винятково захистом інтересів держави. Таким чином, для захисту порушеного права Міністерство оборони України вправі виступати позивачем у суді. Виявлення факту невідшкодування витрат держави в сумі 609000,00 грн. стало приводом для прокурорського реагування - подання позовної заяви з метою захисту інтересів держави, у відповідності до вимог ст.131-1 Конституції України та ст.23 Закону України «Про прокуратуру». Харківською прокуратурою з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері здійснювалось досудове розслідування у кримінальному провадженні №42014220750000092 від 18.06.2014 року за підозрою [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.414 КК України. За результатами досудового розслідування у даному кримінальному провадженні направлено до Чугуївського міського суду Харківської області обвинувальний акт по обвинуваченню [PERSON] в інкримінованому йому злочині, передбаченому ч.2 ст.414 КК України. В ході судового розгляду встановлено, що 28 травня 2014 року курсанти інженерно-авіаційного факультету ХУПС імені Івана Кожедуба, в тому числі курсант 4 курсу [PERSON] та курсант 3 курсу [PERSON] , на підставі наказу начальника університету були відряджені до військової частини [NUMBER] , що розташована в місті Чугуєві Харківської області, для проведення практичних занять в польових умовах терміном до 28.06.2014 року. Курсант 4 курсу [PERSON] , усупереч вимог ст.ст.11, 16, 20, 21, 22, 128 Статуту внутрішньої служби ЗС України, ст.ст.1, 4, 6 Дисциплінарного статуту ЗС України та ст.ст.195, 270, 272, 276 Статуту гарнізонної та вартової \~ \~ \~ \~ служби ЗС України, п.п.5.3.2, 6.1, 9.3 Інструкції з організації і несення патрульної служби в окремо розташованих підрозділах Повітряних Сил ЗС України, затвердженої наказом командувача ПС ЗС України від 15.06.2006 року №185, близько 13 години 18.06.2014 без потреби, грубо порушуючи правила поводження зі зброєю та вище вказані норми діючого законодавства, приєднав магазин з патронами до особистої зброї - автомату АК-74. А після прибуття на місце розташування спостережного поста, приблизно о 13 годині 20 хвилин 18.06.2014, з метою поглузувати над курсантом [PERSON] та не маючи на меті умисного спричинення тілесних ушкоджень останньому, при цьому усвідомлюючи властивості зброї, як такої, що становить підвищену небезпеку для оточуючих, діючи з необережності, в порушення вимог статутів та інструкцій і наказів, забувши про приєднаний до автомата магазин із бойовими патронами, навів свій автомат на останнього, перевів запобіжник у положення "одиночний вогонь", відвів затворну раму в крайнє положення і відпустивши її, дослав патрон у патронник та натиснув на спусковий гачок, що призвело до пострілу. Внаслідок чого курсанту [PERSON] було заподіяно тілесне ушкодження у виді вогнепального наскрізного кульового поранення з перерваним рановим каналом крізь праву половину грудної клітини з пошкодженням легенів та розвитком гемопневмотораксу, та крізь м`які тканини правого стегна, яке згідно висновку судово-медичної експертизи №218-чт/14 від 28.07.2014 року, заподіяло смерть потерпілого. Таким чином, судом встановлено, що обвинувачений порушив правила поводження зі зброєю, що заподіяло смерть потерпілому - солдату [PERSON] , чим скоїв кримінальне правопорушення (злочин), яке передбачене ст.414 ч.2 КК України. Допитаний в судовому засіданні обвинувачений свою вину в скоєнні вищезазначеного кримінального правопорушення визнав повністю, провину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю та виклав обставини події, як наведене вище та вказав на те, що скоїв діяння ненавмисно, з необережності. Бажаючи пошуткувати забув про приєднаний до автомату магазин з бойовими патронами. За результатами судового розгляду Чугуївським міським судом Харківської області ухвалено вирок від 27.03.2015 року, яким [PERSON] визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ст.414 ч.2 КК України, та призначено йому покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років. На підставі ст.ст.75,76 КК України звільнено засудженого [PERSON] від відбування покарання з випробуванням і встановленням іспитового строку у 3 (три) роки, зобов`язавши не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти її про зміну місця проживання та роботи, періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію. За результатами проведеного службового розслідування по факту смерті [PERSON] , проведеного комісією Харківського університету Повітряних Сил, а також результатів досудового розслідування та судового розгляду встановлено, що [PERSON] загинув під час виконання обов`язків військової служби, що стало підставою для виплати рідним загиблого грошового відшкодування. Відповідно до ст. ст. 16, 16-1, 16-2, 16-3, 23 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» одноразова грошова допомога призначається і виплачується, зокрема, у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби. Право на її отримання мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця. Відповідно до вказаних вище норм, а також порядку передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, відповідно до рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 06.11.2014 №21, на підставі наказу військового комісара [INFO] від 02.12.2014 №453, на підставі поданих документів батькові та матері загиблого [PERSON] призначено виплату у сумі 609000 грн., які виплачені Львівським обласним військових: комісаріатом згідно платіжних доручень №2190 та №2191 від 05.12.2014 року. Курсант 3 курсу інженерно-авіаційного факультету ХУПС імені Івана Кожедуба Антонов Д.Є., загинув в наслідок вчинення курсантом [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.414 КК України, що підтверджується вироком Чугуївського міського суду Харківської області винесено вирок від 27.03.2015 року, який набув законної сили. Згідно ч.4 ст.61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. За вказаних умов причинний зв`язок між незаконними (злочинними) діями [PERSON] та смертю [PERSON] є преюдиціальним фактом, тобто таким, що звільняється від доказування. Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Приписами ст.1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Згідно абз.2 п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 передбачено, що з винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов`язання по відшкодуванню шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то з неї витрати стягуються в цих межах. Крім того, п.7 «Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі», затвердженого Постановою Верховної ради України від 23 червня 1995 року, передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України. За вказаних умов Міністерством оборони України відшкодовано завдану шкоду рідним загиблого [PERSON] за його смерть, оскільки той загинув під час виконання обов`язків військової служби. В той же час Міністерство оборони України за правилами ст. 1191 ЦК України має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, оскільки смерть [PERSON] спричинена не бойовими діями чи іншими спеціальними умовами військової служби, а незаконними (злочинними) діями [PERSON] . Таким чином, витрати Міністерства оборони України, які були здійсненні при виконанні зобов`язань перед військовослужбовцем [PERSON] в разі його смерті, а саме виплати в сумі 609000 грн., згідно платіжних доручень №2190 та №2191 від 05.12.2014 підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи - [PERSON] . Перший заступник військового прокурора Львівського гарнізону в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав. Представник позивача, Міністерства оборони України, в судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити. Пояснив, що вина Міністерства оборони України в загибелі [PERSON] відсутня. Грошова допомога в розмірі 609000 грн. була виплачена 05.12.2014 року на підставі протоколу комісії Міністерства оборони батькам загиблого, а тому вона підлягає відшкодуванню на користь Міністерства оборони України. В кримінальному провадженні зазначена шкода не стягувалась. Грошова допомога є гарантованою державою виплатою. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Пояснив, що під час розгляду кримінального провадження він відшкодував шкоду, завдану смертю [PERSON] його батьку в сумі 15000 доларів США. Грошей на відшкодування шкоди державі він не має та не повинен її відшкодовувати, оскільки грошова допомога є гарантованою державою виплатою. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнала. Пояснила наступне. Під час вчинення злочину відповідач був посадовою особою, що визначено частинами 1, 6 статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу». З аналізу ст.ст. 1174, 1177, 1207 ЦК України, ст. 127 КПК України, можна зробити висновок, що шкода, завдана смертю фізичної особи, посадовою особою злочином відшкодовується державою у випадку та порядку, встановлених законами. До теперішнього часу відповідні закони не прийняті і тому питання відшкодування шкоди потерпілому саме державою не врегульовані. З цього висновку виходить, що держава не могла відшкодувати шкоду потерпілим від кримінального правопорушення без наявності законних підстав. Інакше дії по відшкодуванню такої шкоди містили би ознаки кримінального правопорушення. Відповідно до вироку Чугуївського міського суду Харківської області відповідач відшкодував завдану ним шкоду потерпілим від злочину, що в свою чергу стало обставиною, яка, відповідно до статті 66 Кримінального кодексу України, пом`якшила покарання відповідачу. Держава в цій справі не була визнана потерпілою, а тому відсутні підстави для відшкодування їй шкоди, завданої вчиненим відповідачем злочином. Також є безпідставним обґрунтування позивачем позову частиною 1 статті 1191 ЦК, відповідно до якої особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Суб`єктами правовідносин, визначених частиною 1 статті 1191 ЦК, є фізичні та юридичні особи. Держава, в інтересах якої поданий позов, є окремим суб`єктом цивільних правовідносин, до якого не застосовуються норми частини 1 статті 1191 ЦК. Статтею 1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» визначено, що соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до частини 1 статті 16 цього закону, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Пунктом 1 частини 2 цієї статті визначено, що одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця (крім військовослужбовця строкової служби) під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби. Саме з цієї правової підстави держава виплатила 609000,00 грн. членам сім`ї загиблого від протиправних дій відповідача [PERSON] . Відповідно до статті 1 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії», державні соціальні гарантії - встановлені законами мінімальні розміри оплати праці, доходів громадян, пенсійного забезпечення, соціальної допомоги, розміри інших видів соціальних виплат, встановлені законами та іншими нормативно-правовими актами, які забезпечують рівень життя не нижчий від прожиткового мінімуму. Зі змісту зазначених правових норм виходить, що одноразова грошова допомога у разі загибелі військовослужбовця є державною соціальною гарантією, якою компенсуються певні ризики щодо небезпеки військової служби. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, дослідивши письмові докази, аналізуючи та оцінюючи всі надані докази в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. За статтею 1 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною першою статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За змістом статті 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Право на звернення до суду (право на захист у процесуальному розумінні) гарантується Конституцією та законами України, у тому числі статтями 15, 16 ЦК України та статтями 1, 3, 15 ЦПК України, і може бути реалізоване, зокрема, коли особа вважає, що її право не визнається. У разі доведення в установленому законодавством порядку обставин, якими обґрунтовувалися вимоги, особа має суб`єктивне матеріальне право на їх задоволення. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Відповідно до ст.131-1 Конституції України, в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом. Частиною 3 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ч.1 ст.24 Закону України «Про прокуратуру» право подання позовної заяви (заяви, подання) в порядку цивільного, адміністративного, господарського судочинства надається Генеральному прокурору, його першому заступнику та заступникам, керівникам регіональних та місцевих прокуратур, їх першим заступникам та заступникам. Згідно з ч.2 ст.7 Закону України «Про прокуратуру» до військових прокуратур належать Головна військова прокуратура (на правах структурного підрозділу Генеральної прокуратури України), військові прокуратури регіонів (на правах регіональних), військові прокуратури гарнізонів та інші військові прокуратури (на правах місцевих). Згідно з Указом Президента України від 15.12.1999 №1752/99 «Про систему центральних органів виконавчої влади» до системи центральних органів виконавчої влади України входять міністерства, державні комітети (державні служби) та центральні органи виконавчої влади зі спеціальним статусом. Міністерство є головним (провідним) органом у системі центральних органів виконавчої влади в забезпеченні впровадження державної політики у визначеній сфері діяльності. Центральні органи виконавчої влади можуть мати свої територіальні органи, що утворюються, реорганізуються і ліквідовуються в порядку, встановленому законодавством. Військовою прокуратурою Львівського гарнізону в ході вивчення матеріалів кримінального провадження №42014220750000092 від 18.06.2014 року встановлений факт порушення законних інтересів держави в особі Міністерства оборони України щодо відшкодування витрат в сумі 609000,00 грн., у зв`язку із смертю курсанта Харківського національний університету Повітряних сил України імені Івана Кожедуба [PERSON] . Таким чином, перший заступник військового прокурора Львівського гарнізону є суб`єктом права звернення із цим позовом до суду. Предметом даного позову являється вирішення питання про відшкодування витрат, які спричинені вчиненням злочину. Судом встановлено, що батьками [PERSON] , [INFO] , який народився в м. Світловодськ Кіровоградської області, є батько [PERSON] , мати [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження (а.с. 27). [PERSON] та його дружина, [PERSON] , зареєстровані при військовій частині польова пошта [NUMBER] , що підтверджується довідкою військової частини польова пошта [NUMBER] та відмітками в паспортах (а.с. 28, 29 зворотна сторінка, 30 зворотна сторінка). [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с. 14) Курсант 3 курсу інженерно-авіаційного факультету Харківського національного університету Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, солдат [PERSON] , 1993 року, прийнятий добровільно на військову службу, який проходив військову службу та навчання в Харківському національному університеті Повітряних Сил імені Івана Кожедуба, [INFO] помер від вогнепального поранення грудної клітини. Смерть пов`язана з виконанням обов`язків військової служби. Похований 19 червня 2014 року на кладовищі м. Світловодськ, що підтверджується відповідним повідомленням (а.с. 14 зворотна сторінка), лікарським свідоцтвом про смерть та довідкою про причину смерті (а.с. 15). Згідно акту № 163/12 про нещасний випадок встановлено, що під час проведення зміни патрульних на спостережному посту № 8 дальньої радіолокаційної групи військової частини [NUMBER] старший солдат [PERSON] без потреби приєднав магазин з патронами до автомату АК-74, дослав патрон в патронник, з особистої необережності раптово здійснив поодинокий постріл з автомата АК-74 та влучив у солдата [PERSON] , внаслідок чого останній через годину помер у лікарні м. Чугуїв. Причиною даного випадку стало порушення правил поводження з вогнепальною зброєю старшим солдатом [PERSON] . Особи, які допустили порушення законодавства є патрульний спостережних постів курсант 231 навчальної групи інженерно-авіаційного факультету ХУПС старший солдат [PERSON] дослав патрон у патронник порушив п. 5.3.2.; спрямував зброю на людей порушив п. 9.3. Інструкції з організації і несення патрульної служби в окремо розташованих підрозділах Повітряних Сил Збройних Силах України затвердженої наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 185 від 15.06.2006 року, помічник начальника спостережних постів командир навчального відділення інженерно-авіаційного факультету Харківського університету Повітряних Сил сержант Юзьвяк М.М. порушив порядок зміни патрульних на посту № 8 під час несення патрульної служби, п. 11 Інструкції з організації і несення патрульної служби в окремо розташованих підрозділах Повітряних Сил Збройних Силах України затвердженої наказом командувача Повітряних Сил Збройних Сил України № 185 від 15.06.2006 року (а.с. 16-17). Поранення солдата [PERSON] , 1993 р.н., - вогнепальне поранення грудної клітини, яке призвело до смерті, пов`язане з виконанням обов`язків військової служби, що підтверджується витягом з протоколу засідання Військово-лікарської комісії Північного регіону (а.с. 18). В ході службового розслідування встановлено, що 18 червня 2014 року о 13-26 год. курсант 231 навчальної групи інженерно-авіаційного факультету старший солдат [PERSON] під час зміни на спостережному посту № 8 з охорони аеродрому військової частини [NUMBER] (м. Чугуїв) внаслідок необережного поводження зі зброєю скоїв випадковий постріл зі штатної зброї АК-74 в спину курсанта 231 навчальної групи інженерно-авіаційного факультету солдата [PERSON] . Від отриманого поранення останній помер о 14-15 год. у Чугуївській міській лікарні. Причиною загибелі стало вогнепальне поранення грудної клітини. Курсант 231 навчальної групи інженерно-авіаційного факультету старший солдат [PERSON] в порушення статей 112 та 276 Статуту гарнізонної та вартової служби Збройних Сил України щодо порядку поводження зі зброєю, при виконанні обов`язків патрульного спостережного посту нехтуючи вимогами посадових осіб військової частини та командування підрозділу під час проведення інструктажів з порядку несення служби у добовому наряді, порушив порядок зміни патрульних на посту та міри безпеки при поводженні зі зброєю (а.с. 19-24). Вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 27.03.2015 року [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 414 КК України (вчинення порушення правил поводження зі зброєю, що заподіяло смерть потерпілого) і йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років. Відповідно до ст.ст.75, 76 КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання з випробуванням і встановлено іспитовий строк 3 роки (а.с. 8-10). Відповідач [PERSON] визнаний винним у вчиненні порушення правил поводження зі зброєю, що заподіяло смерть потерпілого [PERSON] . Також, з зазначеного вироку суду вбачається, що в результаті вчинення [PERSON] кримінального правопорушення, загинув гр. [PERSON] , який являвся військовослужбовцем, проходив військову службу у військовій частині [NUMBER] . Згідно протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 06.11.2014 року № 21, розглянувши подані документи, комісія прийшла висновку про можливість призначення одноразової грошової допомоги відповідно до постанови КМУ від 25 грудня 2013 року №975: батьку та матері загиблого 18.06.2014 року внаслідок поранення, пов`язаного з виконанням обов`язків військової служби, солдата [PERSON] ( [INFO] ) на підставі свідоцтва про смерть [NUMBER] від 19.06.2014 року в розмірі 500- кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на дату смерті, в сумі 609 000 (шістсот дев`ять тисяч) грн.00коп. в рівних долях кожному (а.с. 35) Відповідно до витягу з наказу військового комісара [INFO] № 453 від 02.12.2014 року про виплату одноразової грошової допомоги наказано начальнику відділу фінансового забезпечення кошти, отримані для виплати одноразової грошової допомоги перерахувати [PERSON] в сумі 304\~500,00 грн. та [PERSON] в сумі 304\~500,00 грн. на відповідні карткові рахунки та повідомити вказаних осіб про перерахування їм одноразової грошової допомоги (а.с. 32). Згідно платіжних доручень № 2190 та № 2191 від 05 грудня 2014 року [INFO] перерахована одноразова грошова допомога у сумі 304\~500,00грн. батьку загиблого та одноразова грошова допомога у сумі 304500,00грн. матері загиблого (а.с. 33-34). Згідно з витягом з наказу начальника ХУПС від 11.07.2014 №154 батьку померлого [PERSON] [PERSON] наказано виплатити грошову допомогу на поховання у розмірі 500,00 грн. (а.с. 25). Відповідно до розписки [PERSON] від 10.02.2015 року, його заяви від 04.09.2014 року, йому відшкодована [PERSON] шкода в кримінальному провадженні в сумі 15000 доларів США. Претензій матеріального та морального характеру до відповідача він не має. З досліджених доказів, пояснень осіб, які беруть участь у справі, суд встановив, що на час загибелі [PERSON] був курсантом ХУПС, а отже на нього розповсюджувалась дія норм Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей». Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку із виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни здійснюється відповідно до Закону України від 25 березня 1992 р. N 2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу». Відповідно до ст. 41 цього Закону (у редакції, чинній на час виникнення спірних відносин) виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України від 20 грудня 1991 р. N 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». Відповідно до ч.1 ст.16 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі - Закон) одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання. Згідно з п.1 ч.2 ст.16 Закону одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби. Відповідності до ст.16-1 Закону у випадках, зазначених у пп.1-3 п. 2 ст.16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають члени сім`ї, батьки та утриманці загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста. Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Згідно з п.«а» ч.1 ст.16-2 Закону (в ред., яка діяла на момент виплати) одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у пп.1-3 п.2 ст.16 цього Закону. Одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1 - 3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її отримання. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16 1 цього Закону, від отримання одноразової грошової допомоги її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на її отримання, що передбачено ч. 1 ст. 16-3 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII. Відповідно до ч. 6 ст. 16-3 Закону, одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами. Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України. Статтею 23 Закону України «Про соціальний та правовий захист військовослужбовців і членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII передбачено, що фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом. Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ. На підставі зазначених вище правових норм, в порядку передбаченому постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2013 року №975, військовим комісаром Львівського обласного військового комісаріату батькам загиблого [PERSON] [PERSON] та [PERSON] була виплачена одноразова грошова допомога в сумі 609000,00 грн. в рівних частинах по 304500,00 грн. кожному, що підтверджується витягом з протоколу засідання комісії з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги в разі загибелі (смерті), каліцтва або інвалідності військовослужбовців та інвалідності осіб, звільнених з військової служби від 06.11.2014 №21, витягом з наказу військового комісара [INFO] від 02.12.2014 №453, заявами [PERSON] та [PERSON] від 24.09.2014 року про виплату одноразової грошової допомоги, платіжними дорученнями від 05.12.2014 №№2190, 2191. Вироком Чугуївського міського суду Харківської області від 27 березня 2015 року [PERSON] визнано винним у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 414 КК України (вчинення порушення правил поводження зі зброєю, що заподіяло смерть потерпілого) і йому призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на п`ять років. Відповідно до ст.ст.75, 76 КК України [PERSON] звільнено від відбування покарання з випробуванням і встановлено іспитовий строк 3 роки (а.с. 8-10). Відповідач [PERSON] визнаний винним у вчиненні порушення правил поводження зі зброєю, що заподіяло смерть потерпілого [PERSON] . Згідно ч. 4 ст. 61 ЦПК України, вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Шкода, якої завдано внаслідок злочину, так званий кримінально-правовий або злочинний делікт, має істотну специфіку в умовах настання цивільно-правової відповідальності. Протиправне діяння цього деліктного зобов`язання має бути не просто діянням, що порушує норми права чи суперечить їм, а саме злочином, тобто передбаченим КК України суспільно небезпечним винним діянням (дією або бездіяльністю), яке вчинено суб`єктом злочину. Для того, щоб встановити, чи є конкретне протиправне діяння злочином, має бути обвинувальний вирок суду, який вступив у силу. Вирок Чугуївського міського суду Харківської області від 27 березня 2015 року, набрав законної сили 28 квітня 2015 року. Специфічність кримінально-правового делікту полягає також і в процесуальному порядку відшкодування шкоди, що завдано злочином. Зокрема, цю шкоду може бути відшкодовано як шляхом подання цивільного позову в кримінальному процесі, так і шляхом подання самостійної цивільно-правової вимоги про відшкодування шкоди після того, як обвинувальний вирок по кримінальній справі вступив у законну силу. Надання матеріальної допомоги державою потерпілим від злочину є життєво необхідним, оскільки держава взяла на себе турботу про підтримання правопорядку та гарантування безпеки всіх членів суспільства. Відповідно до ст. 3 Конституції України, «права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави». У разі відшкодування шкоди, завданої фізичній особі внаслідок злочину державою, остання згідно з ч. 1 ст. 1191 ЦК України, має право зворотної вимоги до винної особи у вчиненні злочину. Таким чином, суми, виплачені потерпілому повертаються до державного бюджету. Держава виступає в якості гаранта відновлення майнових прав потерпілого. Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Цивільно-правова деліктна відповідальність - це забезпечений державним примусом обов`язок відповідальної особи відшкодувати потерпілому заподіяну шкоду. Зобов`язання щодо відшкодування шкоди (деліктне зобов`язання) це таке цивільно-правове зобов`язанням, за яким потерпілий (кредитор) має право вимагати від заподіювача шкоди (боржника) відшкодування в повному обсязі протиправно завданої шкоди шляхом відшкодування її в натурі або відшкодування завданих збитків. Після відшкодування завданої шкоди держава Україна має право регресу до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Запровадження механізмів регресу орган влади, відповідальний за відшкодування шкоди, може звернутися із регресною вимогою до особи, чиї незаконні діяння призвели до завдання шкоди. Особи притягуються до відповідальності за завдану шкоду лише у випадку протиправних та винних діянь. Статтею 1191 ЦК України передбачено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно до цієї норми права позивач, відшкодувавши шкоду, отримав право зворотної вимоги (регресу) до особи, винної за завдану шкоду. Регрес регулюється загальними нормами цивільного права. Регресне зобов`язання має похідний характер, оскільки підставою його виникнення є виконання іншою особою відповідного зобов`язання. Підставою регресного позову є відповідальність заподіювача шкоди за завдану шкоду та факт виплати позивачем, що пред`явив регресну вимогу, певної грошової суми в рахунок відшкодування завданої шкоди. Право зворотної вимоги виникає лише після того, як відбулася виплата. Право на зменшення розміру шкоди з урахуванням вини потерпілого та матеріального становища фізичної особи, яка завдала шкоди, передбачено ст. 1193 ЦК України, разом з тим за ч. 4 цієї статті суд може зменшити розмір відшкодування шкоди, завданої фізичною особою, залежно від її матеріального становища, крім випадків, коли шкоду завдано вчиненням злочину. Згідно з абз.2 п.8 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» №6 від 27.03.1992 передбачено, що з винної особи за регресною вимогою стягується сума майнових витрат, понесених на виконання зобов`язання по відшкодуванню шкоди, а якщо законом встановлено межі відшкодування або межі відповідальності винної особи, то з неї витрати стягуються в цих межах. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 2 постанови № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. При вирішенні таких питань необхідно виходити із загальних положень цивільного законодавства, а щодо військовослужбовців - враховувати встановлений для них спеціальний порядок притягнення до матеріальної відповідальності, передбачений Положенням про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі (затверджене Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 р. N 243/95-ВР; далі - Положення). Відповідно до п.7 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної ради України від 23 червня 1995 року, передбачено, що військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані у разі заподіяння з їх вини третім особам шкоди, яку було відшкодовано відповідно до чинного законодавства військовою частиною, зобов`язані відшкодувати її військовій частині у порядку, передбаченому цим Положенням та цивільним законодавством України. Судом встановлено, що Міністерством оборони України в особі військового комісару [INFO] відшкодовано шкоду, завдану відповідачем [PERSON] життю [PERSON] батькам останнього, оскільки той загинув під час виконання обов`язків військової служби. В той же час Міністерство оборони України за правилами ст.1191 ЦК України має право зворотної вимоги до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, оскільки смерть [PERSON] спричинена не бойовими діями чи іншими спеціальними умовами військової служби, а незаконними (злочинними) діями відповідача [PERSON] . Відповідно до Конституції (Основного Закону) України та інших актів законодавства України військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані зобов`язані бережливо ставитися до довірених їм озброєння, техніки та іншого військового майна, вживати заходів до запобігання шкоді. Особи, які посягають на державну власність, недбало ставляться до озброєння, техніки та іншого військового майна, притягаються до матеріальної відповідальності. Притягнення до матеріальної відповідальності не звільняє від дисциплінарної, цивільно-правової, адміністративної чи кримінальної відповідальності. До військовослужбовців належать: солдати, матроси, сержанти, старшини строкової військової служби і ті, які проходять військову службу за контрактом, курсанти (слухачі) військово-навчальних закладів, жінки, які проходять військову службу за контрактом на посадах солдатів і матросів, сержантів і старшин, прапорщиків і мічманів та офіцерського складу, прапорщики, мічмани і офіцери Збройних Сил України, Прикордонних військ України,\~ військ Цивільної оборони, Управління державної охорони України та інших військових формувань, створених відповідно до законодавства України, Служби безпеки України, військ внутрішньої та конвойної охорони Міністерства внутрішніх справ України, а також призвані на збори військовозобов`язані. Таким чином, витрати Міністерства оборони України, які були здійсненні при виконанні зобов`язань перед військовослужбовцем [PERSON] в разі його смерті, а саме виплати в сумі 609 000 грн., згідно платіжних доручень від 05.12.2014 року №№2190, 2191, підлягають відшкодуванню за рахунок винної особи - [PERSON] . Суд не бере до уваги пояснення відповідача та його представника про те, що відповідачем [PERSON] вже була відшкодована завдана ним шкода у кримінальному провадженні в повному обсязі [PERSON] , адже предметом позову є відшкодування шкоди, яка була завдана вчиненим відповідачем шкоди, саме державі. Цивільне законодавство визначає (стаття 174 ЦК України), що держава як самостійний учасник цивільних відносин, як суб`єкт цивільного права, що має відокремлене майно, несе відповідальність за своїми зобов`язаннями своїм майном, крім майна, на яке відповідно до закону не може бути звернено стягнення. Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Суд в кожному конкретному випадку повинен з`ясувати, який саме державний орган є уповноваженим органом. Статтею 3 Закону України «Про Збройні Сили України» передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкуванні якого перебувають Збройні Сили України. Статтею 10 названого Закону визначено, що Міністерство оборони України забезпечує життєдіяльність Збройних Сил України, їх функціонування, бойову та мобілізаційну готовність, боєздатність, підготовку до виконання покладених на них завдань, застосування, комплектування особовим складом та його підготовку, постачання озброєння та військової техніки, підтримання справності, технічної придатності та модернізації зазначеного озброєння і техніки, матеріальних, фінансових, інших ресурсів та майна згідно з потребами, визначеними Генеральним штабом Збройних Сил України в межах коштів, передбачених Державним бюджетом України, і здійснює контроль за їх ефективним використанням, організовує виконання робіт і надання послуг в інтересах Збройних Сил України. Таким чином, покладення на Міністерство оборони України обов`язку відшкодувати шкоду, спричинену загибеллю військовослужбовця, відповідає діючому законодавству та в повній мірі забезпечує права потерпілих від злочину. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про Збройні Сили України» майно, закріплене за військовими частинами, військовими навчальними закладами, установами та організаціями Збройних Сил України, є державною власністю і належить їм на праві оперативного управління. В абз. 2 пункту 2 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної ради України від 23 червня 1995 року N 243/95-ВР, визначено, що військове майно - це державне майно, закріплене за відповідними військовими частинами. До нього належать: всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, паливно-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне та інше майно, а також кошти. Згідно з пп. «ж» пп. 3 п. 4 Положення про Міністерство оборони України, затвердженого Указом Президента України від 21 серпня 1997 року N 888/97 (чинного на час виникнення спірних правовідносин), Міністерство оборони України відповідно до покладених на нього завдань здійснює управління військовим майном і майном підприємств, установ та організацій, що належать до сфери його управління. На Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройними Силами України покладено обов`язок здійснювати від імені держави управління військовим майном. За приписами ст. 1 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» від 21 вересня 1999 року № 1075-XIV, військове майно - це державне майно, закріплене за військовими частинами, закладами, установами та організаціями Збройних Сил України (далі - військові частини). До військового майна належать будинки, споруди, передавальні пристрої, всі види озброєння, бойова та інша техніка, боєприпаси, пально-мастильні матеріали, продовольство, технічне, аеродромне, шкіперське, речове, культурно-просвітницьке, медичне, ветеринарне, побутове, хімічне, інженерне майно, майно зв`язку тощо. Статтею 2 Закону України «Про правовий режим майна у Збройних Силах України» передбачено, що Міністерство оборони України як центральний орган управління Збройних Сил України здійснює відповідно до закону управління військовим майном, у тому числі закріплює військове майно за військовими частинами (у разі їх формування, переформування), приймає рішення щодо перерозподілу цього майна між військовими частинами Збройних Сил України, в тому числі у разі їх розформування. Отже, обов`язок держави відшкодувати шкоду, яку заподіяно внаслідок незаконних дій та бездіяльності військовослужбовців при здійсненні ними своїх повноважень, покладається на Міністерство оборони України як на уповноважений орган державного управління. Такий висновок суду узгоджується і з правовою позицією висловленою в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2011 року у справі N 6-3562св11 та від 20 березня 2012 року у справі N 5-164к12, в яких висловлено правову позицію про те, що обов`язок відшкодувати шкоду, спричинену загибеллю військовослужбовця, покладено на Міністерство оборони України. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. На відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу. Згідно п. 3 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого постановою Верховної ради України від 23 червня 1995 року, військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність за наявністю: а) заподіяння прямої дійсної шкоди; б) протиправної їх поведінки; в) причинного зв`язку між протиправною поведінкою і настанням шкоди; г) вини у заподіянні шкоди. Протиправною визнається така поведінка (дія або бездіяльність) військовослужбовця або призваного на збори військовозобов`язаного, коли він не виконує (недбало виконує) свої службові обов`язки. Військовослужбовець або призваний на збори військовозобов`язаний визнається винним у заподіяній шкоді, якщо протиправне діяння вчинено ним умисно чи з необережності. Стосовно деліктних зобов`язань законодавство передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог ст. 1166 ЦК України покладено на відповідача (постанова Верховного Суду України від 19 серпня 2014 р. у справі N 3-51гс14). Пунктом 8 Положення про матеріальну відповідальність військовослужбовців за шкоду, заподіяну державі, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 23 червня 1995 року (далі - Положення) передбачено, що залежно від того навмисно чи необережно заподіяно шкоди, а також з урахуванням суспільної небезпечності дії (бездіяльності) винної особи та обставин, за яких заподіяно шкоду і вартості майна до військовослужбовців і призваних на збори військовозобов`язаних застосовується повна або обмежена матеріальна відповідальність. Відповідно до п. 13 вказаного вище Положення військовослужбовці і призвані на збори військовозобов`язані несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини державі, у разі дій (бездіяльності), що мають ознаки злочину. З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що обставини викладені позивачем в обґрунтування позовних вимог знайшли своє повне підтвердження в матеріалах справи, а тому позов першого заступника військового прокурора Львівського гарнізону в інтересах Міністерства оборони України до [PERSON] про відшкодування витрат, які спричинені вчиненням злочину, підлягає задоволенню. З відповідача [PERSON] необхідно стягнути на користь держави в особі Міністерства оборони України майнову шкоду, спричинену вчиненням злочину, в сумі 609000,00 грн. Відповідно до частин першої, другої статті 79 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Згідно з пунктом 6 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Відповідно пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються і військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується статтею 88 ЦПК України. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від оплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, що їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина друга цієї статті). Такий правовий висновок міститься в постанові Верховного суду України від 01.03.2017 року в справі №6-152цс17. Позивач, звільнений від сплати судового збору на підставі положень ст. 5 Закону України «Про судовий збір», втім і відповідач, який являється військовослужбовцем, також на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», має пільги щодо сплати судового збору і звільняється від сплати судового збору, тому витрати, пов`язані із розглядом справи в суді необхідно віднести на рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved