Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-09 00:00:00

Позивач [PERSON] , жителька [ADDRESS] , звернулася в суд з позовом до [PERSON] , жителя [ADDRESS] , в якому просить ухвалити судове рішення, яким стягнути з відповідача в її користь на утримання їх неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , сина [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/2 частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 14.06.2021 року і до досягнення дітьми повноліття, тобто 18-ти річного віку. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до рішення Городенківського районного суду за № 342/388/19 шлюб між сторонами припинено. У шлюбі в подружжя народилося троє дітей: син [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] . Вже понад п`ять років кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами. Фактично сім`я припинила своє існування. Спільні діти сторін проживають з позивачем у власному будинку її батьків за адресою: [ADDRESS] та знаходяться на повному її утриманні. Відповідач [PERSON] в свою чергу, належним чином не допомагає у вихованні та натуральному забезпеченні їх спільних дітей. Впевненості в постійній грошовій, натуральній допомозі немає. Діти ростуть та розвиваються, вони потребують продуктів харчування, засобів гігієни, добротного одягу та взуття, також освітньої літератури для відповідного віку, щоб інтелектуально розвиватись. В умовах кризи в державі все це потребує значних матеріальних витрат, а згідно закону участь відповідача у їх забезпеченні є його обов`язком, однак відповідач не приймає участі у покритті цих витрат нарівні з позивачем. Відповідач ухиляється від своїх прямих обов`язків. Через те, що батько належним чином не дбає про дітей та не надає жодних коштів на їх утримання - є необхідність стягувати аліменти у примусовому порядку. [PERSON] фізично здоровий, однак вже тривалий час ніде офіційно не працює та не вживає заходів щодо працевлаштування, а займається тимчасовими заробітками, отримує хороший заробіток за виконані ним роботи. Жодного разу ним не озвучувалися суми його тимчасових заробітків. Тобто, відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу дітям, однак добровільно цього не робить, а уникає від надання фінансової допомоги. Позивачем вживалися заходи досудового врегулювання спору шляхом бесіди з відповідачем, однак вони не дали бажаного результату. Він всілякими способами уникав та уникає і надалі від надання коштів на утримання дітей. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Подала до суду заяву, в якій просила проводити судові засідання у її відсутності. Цивільний позов підтримує в повному обсязі та просить його задоволити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання був повідомлений належним чином, що стверджується рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення (судової повістки). Відповідач причин неявки суду не повідомив, відзив не подав. Розгляд справи здійснюється у порядку спрощеного позовного провадження згідно гл.10 Розділу ІІІ ЦПК України. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи з ухваленням, відповідно до ст. 280 ЦПК України, заочного рішення. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, приходить до наступного. Відповідно до вимог ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Рішенням Городенківського районного суду Івано-Франківської області від 01 жовтня 2019 року по справі № 342/388/19 (провадження № 2/342/441/2019), яке набрало законної сили 31.10.2019, розірвано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що зареєстрований 11 лютого 2006 року Луківською сільською радою Городенківського району Івано-Франківської області, актовий запис № 2; після розірвання шлюбу залишено позивачу прізвище « [PERSON] ». Сторони є батьками [PERSON] , [INFO] , актовий запис за № 2 від 12 березня 2008 року, [PERSON] , [INFO] , актовий запис за № 8 від 02 жовтня 2012 року, та [PERSON] , [INFO] , актовий запис за № 9 від 02 жовтня 2012 року, що доводиться копіями свідоцтв про народження, відповідно: серії [NUMBER] , серії [NUMBER] , та серії [NUMBER] . [PERSON] , [INFO] після державної реєстрації шлюбу 15.01.2020 з [PERSON] (актовий запис № 2 від 15.01.2020) присвоєно прізвище « [PERSON] », що стверджується копією свідоцтва про шлюб серія [NUMBER] . Позивач [PERSON] та діти [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , 2012 року народження, [PERSON] , 2012 року народження, [PERSON] , 2020 року народження зареєстровані та проживають за адресою [ADDRESS] , що доводиться довідкою № 7/146 від 14.06.2021 Луківським старостинським округом Городенківської міської ради. Стаття 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Конституцією України визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Зокрема, згідно з ч.2 ст.51 Основного Закону батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно ч.1 ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, частин 7-8 ст.7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення, максимально можливого урахування інтересів дитини. Відповідно до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено статтею 180 СК України. Судом встановлено, що відповідач не надає кошти для утримання дітей в достатньому розмірі. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ч.1 ст.182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 згаданої статті визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 183 згаданого Кодексу передбачено визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину (ч. 5 ст. 183 СК України). Враховуючи вищенаведене, приймаючи до уваги зазначені позивачем підстави позовних вимог, обставини, визначені ст.ст. 181-183 СК України, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити, стягувати з відповідача в користь позивача аліменти в розмірі 1/2 частини усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку на кожну дитину, щомісячно, на утримання неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Згідно ч.1 ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивач звернулася до суду з позовом 15.06.2021 (Вх. № 4596/21 від 15.06.2021), тому з цього дня слід присудити стягнення аліментів і проводити до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК України рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць допустити негайному виконанню. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України "Про судовий збір" позивач звільнена від сплати судового збору. Частиною 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки судом задоволено позов, то з відповідача слід стягнути до державного бюджету судовий збір в розмірі, передбаченому пп.2 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» - 908,00 грн. На підставі ст.ст. 180-183, 191 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved