Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Удачненської селищної ради Покровського району, [PERSON] , третя особа: відділ з питань надання адміністративних послуг та державної реєстрації Покровської райдержадміністрації в Донецькій області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 13.05.1992 року він набув право приватної власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] , де до теперішнього часу проживає разом зі своєю дружиною [PERSON] . Рішенням виконкому Удачненської селищної ради народних депутатів № 16 від 28.05.1996 року « Про передачу в приватну власність земельних ділянок» його дружині [PERSON] було передано безкоштовно в приватну власність земельні ділянки в селищі Удачне розміром 0,38 га, в тому числі для обслуговування житлового будинку 0,25 га і ведення особистого підсобного господарства 0,13 га, та в подальшому видано державний акт серії ДН № 1390 про право власності на земельну ділянку площею 0, 1267 га для обслуговування житлового будинку та господарських будівель. Вказаним рішенням виконкому земельна ділянка під будинком передана не йому як власнику будинку, а його дружині, відповідачці по справі [PERSON] . Оскільки на теперішній час така невідповідність у документах завдає перешкоди позивачу розпорядитись житловим будинком, оскільки для будь-якої угоди потрібно кадастровий номер земельної ділянки під будинком, кадастровим реєстратором було відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру у зв`язку з тим, що інформація у технічній документації не відповідає законодавству, позивач просить визнати частково недійсним рішення № 16 від 28.05.1996 року в частині визначення власника [PERSON] та визнати недійсним державний акт на право приватної власності на землю серії ДН № 1390 від 09.03.2000 року на право приватної власності на землю для обслуговування житлового будинку та господарських будівель площею 0,1267 га, що розташований на території селища Удачне Удачненської селищної ради, виданий на ім`я [PERSON] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, просив справу слухати у його відсутність ( а. с. 32). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, просила справу слухати у її відсутність, позовні вимоги визнала у повному обсязі. ( а. с. 30). Представник відповідача Удачненської селищної ради в судове засідання не з`явився, просив справу слухати за відсутності представника, позовні вимоги визнав у повному обсязі ( а. с. 27). Представник третьої особи Відділу з питань надання адміністративних послуг та державної реєстрації Покровської райдержадміністрації в Донецькій області в судове засідання не з`явився, просив справу слухати за відсутності представника.( а.с. 44). Суд, дослідивши матеріали справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу від 13.05.1992 року [PERSON] є власником житлового будинку, що розташований по [ADDRESS] Договір зареєстровано в КП БТІ за № 880 та внесений запис в реєстрову книгу за № 5 ( а. с. 8,9 ). Згідно Архівної виписки з протоколу № 4 засідання виконкому Удачненської селищної ради народних депутатів від 28.05.1996 року рішенням № 16 від 28.05.1996 року « Про передачу в приватну власність земельних ділянок» передано безкоштовно в приватну власність земельна ділянка [PERSON] . Удачне розміром 0,38 га , в тому числі для обслуговування житлового будинку 0,25 га і ведення особистого підсобного господарства 0,13 га ( а.с. 10). На підставі рішення Удачненської селищної ради від 28.05.1996 року [PERSON] видано державний акт серії ДН № 1390 на право власності на земельну ділянку площею 0,1267 га, що розташована на території Удачненської селищної ради для обслуговування житлового будинку та господарських будівель - 0,1267 га ( а.с. 11). Рішенням № РВ -1400742032020 від 28.04.2020 року державним реєстратором відмовлено [PERSON] у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру у зв`язку з тим, що інформація, що міститься в електронному документі та у технічній документації із землеустрою не відповідає вимогам ст. 116 , 120 ЗК України. ( а.с. 14-16). Відповідно до ч. 2 ст. 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Частиною першою-другою статті 152 ЗК України передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Згідно ч. 1 ст. 23 ЗК України ( 1992 року) право власності або право постійного користування земелю посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Відповідно до ст. 30 ЗК УРСР 1992 ( в редакції, що діяла на момент спірних правовідносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами переходить у розмірах, передбачених статтею 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Отже, у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість. Відповідно до ст. 42 ЗК УРСР ( в редакції 1992 року) громадяни, яким жилий будинок, господарські будівлі та споруди і земельна ділянка належать на праві спільної сумісної власності, використовують і розпоряджаються земельною ділянкою спільно. Відповідно до ст. 120 ЗК України 2001 року у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Отже, стаття 30 ЗК УРСР в імперативній формі передбачала автоматичний перехід права власності на земельну ділянку у разі переходу права власності на будівлю і споруду. Статті 120 ЗК України, стаття 377 ЦК України також передбачають припинення права власності чи користування земельною ділянкою та перехід такого права до особи, що набуває право власності на нерухоме майно. Щодо застосування приписів вказаних статей у відповідних редакціях Велика Палата Верховного Суду неодноразово висловлювалась про те, що особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком, спорудами після їх набуття ( постанови від 04.12.2018 року у справі № 910/18560/16 (пункт 8.17), від 05.12.2018 року у справі № 713/1817/16ц (пункт 61), від 18.12.2019 року у справі № 263/6022/16ц (пункт 42)). Відповідно до пункту 3 Декрету Кабінету Міністрів України "Про приватизацію земельних ділянок" від 26 грудня 1992 року (в редакції, чинній на момент видачі державного акту на право власності на землю) право приватної власності громадян на земельні ділянки посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачою державного акта на право приватної власності на землю. Належними відповідачами у справах про визнання недійсними актів про право власності на земельну ділянку є особа, якій видано державний акт про право власності на відповідну земельну ділянку та орган місцевого самоврядування чи орган виконавчої влади, що прийняв рішення про його видачу. Відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до ст. 21 ЦК України суд визнає незаконний та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсності можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у своїй постанові від 22.05.2013 року у справі № 6-33 цс 13. Відповідно до п. 7 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» № 3 від 01.03.2013 року земельні відносини, суб`єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об`єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2, 5 Земельного кодексу України; далі - ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Відповідно до цього спори, що виникають із земельних відносин, у яких хоча б однією зі сторін є фізична особа, незважаючи на участь у них суб`єкта владних повноважень, згідно зі статтею 15 ЦПК розглядаються в порядку цивільного судочинства. Це стосується, наприклад, позовів про визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування щодо видання дозволу на виготовлення (розроблення) проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, вирішення інших питань, що відповідно до закону необхідні для набуття і реалізації права на землю, про надання чи передачу земельної ділянки у власність або користування чи невирішення цих питань, припинення права власності чи користування землею (статті 116, 118, 123, 128, 131, 144, 146, 147, 149, 151 ЗК та інші). Як встановлено в судовому засіданні, фактично на момент прийняття виконкомом Удачненської сільської ради рішення № 16 від 28.05.1996 року щодо передачу у власність [PERSON] вимоги ч. 1 ст. 30 ЗК УРСР 1992 р. при прийняття цього рішення не дотримано, суд приходить до висновку про незаконність оскаржуваного рішення в частині визначення власника земельної ділянки, оскільки ним порушуються права позивача як власника житлового будинку. Відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позву. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За таких обставин суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог позивача [PERSON] про визнання частково недійсним рішення Удачненської селищної ради народних депутатів № 16 від 28.05.1996 року « Про передачу в приватну власність земельних ділянок» в частині передання у приватну власність [PERSON] земельної ділянки в селищі Удачне для обслуговування житлового будинку. Оскільки вимога про визнання недійсним державного акту серії ДН № 1390 від 09.03.2000 року на право приватної власності на землю на ім`я [PERSON] є похідною від вимоги про визнання рішення виконкому про передачу земельної ділянки, окрім того видача такого державного акту на ім`я [PERSON] суперечить вищезазначеним нормам права, відповідачами визнано позовні вимоги у повному обсязі, суд приходить до висновку про наявність підстав для визнання державного акту серії ДН № 1390 від 09.03.2000 року недійсним. На підставі викладеного,

Outcome: approved