Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради, в якому просив визнати право власності у порядку спадкування за законом після смерті матері [PERSON], яка померла 16.03.2008 року, на 1/2 частину спадщини, що складається з 21/100 частки домоволодіння по провулку Українському, буд. 18, у місті Маріуполь (21/200 частки). Під час розгляду справи позивач доповнив свої позовні вимоги та просив суд скасувати рішення про державну реєстрацію прав від 20.11.2012р., щодо державної реєстрації права власності [PERSON] на 21/200 частину домоволодіння в м. Маріуполі по провулку Українському, будинок 18 (реєстраційний номер майна 2054108, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину, 8-2498, 02.12.2011р., Перша маріупольська державна нотконтора), скасувати рішення про державну реєстрацію прав від 20.11.2012р., щодо державної реєстрації права власності [PERSON] на 21/200 частину домоволодіння в м. Маріуполі по провулку Українському, будинок 18 (реєстраційний номер майна 2054108, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину, 8-2500, 02.12.2011р., Перша маріупольська державна нотконтора), визначити частки у спільної частковій власності на домоволодіння в м. Маріуполі по провулку Українському будинок 18 за [PERSON] на 21/400 частини домоволодіння, за [PERSON] на 21/400 частини домоволодіння та за [PERSON] на 21/200 частини домоволодіння, обґрунтовуючи свої вимоги наступним. Позивач звернувся до Першої маріупольської державної нотаріальної контори, після смерті своїй матері 16.03.2008р. [PERSON] (спадкова справа 510/2008р.), за відкриттям спадщини в законом встановлений строк. Згодом через свого представника звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частку 21/100 частки домоволодіння по провулку Українському, буд. 18, у м. Маріуполь, але отримав відмову. З відповіді Першої маріупольської державної нотаріальної контори від 12.09.2016р. та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.09.2016р. позивачу стало відомо, що Першою маріупольською державною нотаріальною конторою 02.12.2011р. за реєстрами №8-2498 та №8-2500 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 21/100 частки домоволодіння, розташованого в місті Маріуполі по провулку Українському за номером 18, в ? частці [PERSON] та ? частці [PERSON]. Свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку у спадщині, що належить йому не було видане, у відповідності з чим ? частка у спадщині залишилась відкритою. Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.09.2016р. №1897/02-31 та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.09.2016р. у [PERSON] та у [PERSON] виникло право власності у кожного на 21/200 частку домоволодіння (що складає по ? частці спадщини на 21/100 частки домоволодіння), замість 21/400 частки кожному (що складає по ? частці спадщини на 21/100 частки домоволодіння). Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.09.2016р. №1897/02-31 право власності на 21/100 частки домоволодіння, що належало [PERSON], перейшло в цілому тільки до її внуків, що не відповідає змісту виданих свідоцтв про право на спадщину, у відповідності з якими [PERSON] отримала ? частку у спадщині, а саме 21/4 00 частки домоволодіння та [PERSON] отримав ? частку у спадщині, а саме 21/400 частки того ж домоволодіння, та Позивач мав отримати свідоцтво на ? частку у спадщині, а саме 21/200 частки домоволодіння. Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи Перша маріупольська державна нотаріальна контора видала свідоцтва про право на спадщину, у відповідності з якими [PERSON] отримала ? частку у спадщині, а саме 21/400 частки домоволодіння в м. Маріуполі по провулку Українському будинок 18 та [PERSON] отримав ? частку у спадщині, а саме 21/400 частки того ж домоволодіння. Тобто, є невідповідність даним вказаним в свідоцтвах та тим, які містяться у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, а саме за [PERSON] зареєстровано 21/200 частки домоволодіння в м. Маріуполі по провулку Українському будинок 18, що складає ? частки у спадщині замість ? та за [PERSON] 21/200 частки того ж домоволодіння, що складає ? частки у спадщині замість ?, що разом складає сто відсотків спадкового домоволодіння (21/100). Наявність в Реєстрі прав на нерухоме майно запису про реєстрацію за відповідачами права власності на спірне нерухоме майно виключає можливість реєстрації такого права за всіма співвласниками домоволодіння, зокрема, позивача. Позивач не має можливості в повному обсязі володіти та користуватися своїм майном, а саме, не має можливості прийняти спадщину та зареєструвати це право у встановленому законом порядку. Відповідач у добровільному порядку не бажає належним чином визначити і оформити поділ часток у спільній частковій власності, це позбавляє позивача можливості зареєструвати за собою право власності на його частину домоволодіння, і таким чином порушує його право власності на частину вказаного домоволодіння. Посилаючись на норми ЦК України, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», позивач просив визнати право власності на спадкове майно, визначити частки у спільній частковій власності на домоволодіння, скасувати державну реєстрацію права власності відповідачів на домоволодіння. Представник позивача надав заяву про підтримання позовних вимог в повному обсязі та про розгляд справи в його відсутність. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявилися, про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача [PERSON] державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради надала письмові заперечення проти позову, в яких звертає увагу на те, що позов предявлено до неналежного відповідача, тому просила відмовити в задоволенні позовних вимог відносно співвідповідача [PERSON] державної реєстрації речових прав на нерухоме мано юридичного департаменту Маріупольської міської ради, справу просила розглянути за її відсутності. Представник 3-ої особи МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» надав заяву про розгляд справи в його відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.11 ЦК України\~цивільні права виникають із дій осіб, що передбачені актами, цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права, а у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ст.15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його невизнання або оспорювання і у випадку невизнання права особи, вона згідно вимогст.16 ЦК України має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільного права особи є визнання такого права. Статтею 1217 ЦК України\~визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За\~ст.1218 ЦК України\~до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до\~ст.1220 ЦК України\~спадщина відкривається внаслідок смерті особи або проголошення її померлою. Згідно\~зі ст.1223 ЦК України\~право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. У відповідності до\~ст. 1261 ЦК України\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч.1 ст.1269, ч.1 ст.1270 ЦК України\~спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, протягом шести місяців має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. У відповідності до ч.1\~ст.1273 ЦК України\~спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Судом встановлено, що позивач 14.08.2008р. звернувся до Першої маріупольської державної нотаріальної контори, після смерті своїй матері [PERSON], померлої 16.03.2008р., (спадкова справа 510/2008р.), за відкриттям спадщини у встановлений законом строк. Згодом, 08.09.2016р. через свого представника позивач звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на ? частку 21/100 частки домоволодіння по провулку Українському, буд. 18, у м. Маріуполь, але отримав відмову. З відповіді Першої маріупольської державної нотаріальної контори від 12.09.2016р. та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.09.2016р. вбачається, що Першою маріупольською державною нотаріальною конторою 02.12.2011р. за реєстрами №8-2498 та №8-2500 були видані свідоцтва про право на спадщину за законом на 21/100 частки домоволодіння, розташованого в місті Маріуполі по провулку Українському за номером 18, в ? частці [PERSON] та ? частці [PERSON]. Свідоцтво про право на спадщину за законом на ? частку у спадщині, що належить позивачеві, не було видане, у відповідності з чим ? частка у спадщині залишилась відкритою. Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.09.2016р. №1897/02-31 та витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно від 18.09.2016р. за [PERSON] та у [PERSON] зареєстровано право власності за кожним на 21/200 частку домоволодіння (що складає по ? частці спадщини на 21/100 частки домоволодіння), замість 21/400 частки кожному (що складає по ? частці спадщини на 21/100 частки домоволодіння). Як вбачається з постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 12.09.2016р. №1897/02-31 право власності на 21/100 частки домоволодіння, що належало [PERSON], перейшло в цілому тільки до її внуків, що не відповідає змісту виданих свідоцтв про право на спадщину, у відповідності з якими [PERSON] отримала ? частку у спадщині, а саме 21/400 частки домоволодіння та [PERSON] отримав ? частку у спадщині, а саме 21/400 частки того ж домоволодіння, та позивач мав отримати свідоцтво на ? частку у спадщині, а саме 21/200 частки домоволодіння. Як вбачається з матеріалів реєстраційної справи, дійсно Перша маріупольська державна нотаріальна контора видала свідоцтва про право на спадщину, у відповідності з якими [PERSON] отримала ? частку у спадщині, а саме 21/400 частки домоволодіння в м. Маріуполі по провулку Українському будинок 18 та [PERSON] отримав ? частку у спадщині, а саме 21/400 частки того ж домоволодіння. Тобто, є невідповідність даним, які вказані у свідоцтвах, та тим, які містяться у державному реєстрі прав власності на нерухоме майно, а саме за [PERSON] зареєстровано 21/200 частки домоволодіння в м. Маріуполі по провулку Українському будинок 18, що складає ? частки у спадщині замість ? та за [PERSON] 21/200 частки того ж домоволодіння, що складає ? частки у спадщині замість ?, що разом складає сто відсотків спадкового домоволодіння (21/100). Тобто, позивач [PERSON] у передбачений законом строк звернувся до нотаріальної контори та належним чином прийняв спадщину після смерті матері, а тому за законом успадкував частину домоволодіння за вищевказаною адресою. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що [PERSON] за життя набула права власності на 21/100 частину вищевказаного домоволодіння, а відповідачі набули права власності в порядку спадкування за законом на 21/400 частину, кожен, цього домоволодіння, а позивач - право власності в порядку спадкування за законом на 21/200 частину цього ж домоволодіння після смерті матері [PERSON]. Згідно з копією витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, станом на 18.09.2016 року у власності відповідачів перебували по 21/200 частині за кожним, домоволодіння в м. Маріуполі по провулку Українському, 18. Відповідачі [PERSON] та у [PERSON] у добровільному порядку не бажають належним чином визначити і оформити поділ часток у спільній частковій власності, це позбавляє позивача можливості зареєструвати за собою право власності на його частину домоволодіння, і таким чином порушують його право власності на вказане домоволодіння. Відповідно до вимог ст.ст.\~317,\~319 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч. 1\~ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні. Згідно з ч. 1, 2 ст.\~355, ст.\~356 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Суб'єктами права спільної часткової власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади. Статтею 182 ЦК України\~передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Відмова у державній реєстрації права на нерухомість, ухилення від реєстрації, відмова від надання інформації про реєстрацію можуть бути оскаржені до суду. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відповідно до статті 2 ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень" державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. ЦК України передбачає можливість виникнення права власності на підставі рішення суду випадках, встановлених ст.376, а підтвердження рішенням суду наявного в особи права власності у випадках, встановлених ст.392 ЦК України. У інших випадках право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів (ч.1 ст.328 ЦК України). За правилами ст.392 ЦК України позов про визнання права власності може бути предявлено, по-перше, якщо особа є власником майна, але її право оспорюється або не визнається іншою особою; по-друге, якщо особа втратила документ, який засвідчує його право власності. За змістом наведених норм права потреба в такому способі захисту виникає тоді, коли наявність суб'єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами (документами), підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Позивачем у позові про визнання права власності є власник особа, яка має право власності на майно (тобто вже стала його власником, а не намагається ним стати через предявлення позову). Отже, ураховуючи, що відповідно до ст.328 ЦК України набуття права власності це певний юридичний склад, з яким закон повязує виникнення в особи субєктивного права власності на певні обєкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний обєкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст.392 ЦК України. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 лютого 2015 року у справі №6-244цс14. З матеріалів справи вбачається, що позивач має право на 21/200 частку вказаного домоволодіння. При цьому також вбачається, що позивач позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на вказане домоволодіння в звязку з тим, що на його частку зареєстроване право власності за відповідачами. Відповідачі, за якими зареєстроване право власності на все домоволодіння, не здійснюють будь-яких дій для визначення і оформлення поділу часток у спільній частковій власності, і на даний час є дійсними рішення про державну реєстрацію права власності від 20.11.2012р., щодо державної реєстрації права власності [PERSON] на 21/200 частину домоволодіння в м. Маріуполі по провулку Українському, 18, (реєстраційний номер майна 2054108, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину, 8-2498, 02.12.2011, Перша маріупольська державна нотконтора) та щодо державної реєстрації права власності [PERSON] на 21/200 частину домоволодіння в м. Маріуполі по провулку Українському, 18, (реєстраційний номер майна 2054108, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину, 8-2500, 02.12.2011, Перша маріупольська державна нотконтора), що складає сто відсотків домоволодіння (21/100 частини), яке належало спадкодавцеві, що обмежує право власності позивача. З огляду на це позивач [PERSON] набув права на захист права власності в порядку, передбаченому ст.392 ЦК України, адже внаслідок помилки державного реєстратора створюється неможливість реалізації ним свого права власності. Відповідно до п.9 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень», підставою для державної реєстрації прав на нерухоме майно може слугувати рішення суду, що набрало законної сили, саме щодо визнання права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Враховуючи, що відповідно до ст. 26 Закону України «Про держану реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставою внесення до державного реєстру прав запису про скасування державної реєстрації прав є рішення суду, то суд вважає необхідним скасувати рішення про державну реєстрацію прав від 20.11.2012р., щодо державної реєстрації права власності [PERSON] на 21/200 частину домоволодіння в м. Маріуполі по провулку Українському будинок 18 (реєстраційний номер майна 2054108, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину, 8-2498, 02.12.2011, Перша маріупольська державна нотконтора) та рішення про державну реєстрацію прав від 20.11.2012р., щодо державної реєстрації права власності [PERSON] на 21/200 частину домоволодіння в м. Маріуполі по провулку Українському, 18, (реєстраційний номер майна 2054108, підстава виникнення права власності: свідоцтво про право на спадщину, 8-2500, 02.12.2011, Перша маріупольська державна нотконтора), оскільки за наявності не скасованого рішення про державну реєстрацію права власності відповідачів позивач буде позбавлений можливості зареєструвати своє право власності на належну йому частку вказаного домоволодіння. Щодо посилань представника [PERSON] державної реєстрації речових прав на нерухоме майно юридичного департаменту Маріупольської міської ради щодо неналежності залученого до участі у справі відповідача суд зазначає, що відповідачем у позові про визнання права власності у порядку ст.392 ЦК України виступає будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності володіння, користування і розпорядження таким майном, або має власний інтерес у межах існуючих правовідносин. Отже, за таких умов, вимоги про визнання права власності є необхідною умовою для досягнення позивачем й іншої мети позову, а саме отримання правовстановлюючих документів на майно. І визнання цього права за особою судом є підставою (передумовою) для зобовязання органів державної реєстрації прав на таке майно видати відповідні документи. Таке право можна буде вважати остаточно захищеним з моменту видачі відповідних правовстановлюючих документів спеціально уповноваженими органами. Закон не обмежує захист порушеного права лише у відносинах із особами, до яких «відповідне право перейшло», або які можуть «претендувати на таке права». Таке тлумачення істотно звужує гарантований ст.ст.13, 41 Конституції України захист права власності, у тому числі від порушень з боку уповноважених органів у формі не вчинення відповідних дій на видачу правовстановлюючих документів. Таким чином, коли вимога про визнання права власності, а також щодо скасування рішення про державну реєстрацію права власності, предявлена до органу реєстрації прав на нерухоме майно, є передумовою для досягнення позивачем кінцевої мети позову отримання офіційного підтвердження свого права відповідними правовстановлюючими документами, що видаються спеціально уповноваженими органами, задля реалізації абсолютних прав на спірне майно, не може бути відмовлено у задоволені позову з тих підстав, що відповідач не претендує та не оспорює право власності позивача щодо спірного обєкту. За таких підстав, позов підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ст.ст.\~182,\~317,\~319,\~321,\~355, 356,\~357, 392, 1217, 1218, 1220, 1223, 1261-1265, 1268-1270, 1296, 1297 ЦК України, ст.ст.\~2,\~26, 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»,

Outcome: approved