Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позову зазначив, що з відповідачкою [PERSON] перебував в зареєстрованому шлюбі з 20 липня 2006 року. Рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 листопада 2012 року, шлюб було розірвано. Під час шлюбу позивачем та відповідачем, згідно Договору купівлі-продажу від 11 вересня 2012 року, було придбано квартиру [ADDRESS] . Відповідно до змісту Договору купівлі-продажу, [PERSON] , надавав згоду [PERSON] на купівлю вищенаведеної квартири. Згоди про добровільний поділ майна між ними не досягнуто. Позивач сподівався мирним шляхом домовитися з відповідачкою щодо спільного майна, з моменту розлучення, мав доступ до спільного майна, але 21 жовтня 2019 року відповідачка викликала поліцію щодо його незаконного проникнення до квартири, та наголосила, що він не має ніяких прав на нерухоме майно, змінила замки, навіть доньку не впустила в квартиру забрати особисті речі. Посилаючись на викладене просив визнати квартиру за вищевказаною квартирою об`єктом спільної сумісної власності, визнати за ним право власності на Ѕ частку майна, Ѕ частку - залишити у користуванні позивачки. Позивач та його представник у судове засідання не з`явилися, на електронну пошту суду надійшло клопотання представника позивача, у якому вона просить провести розгляд справи за відсутності позивача та його представника, позовні вимоги підтримали у повному обсязі. Відповідачка та її представник - адвокат Шуліка-Гінкулова А.Г. у судове засідання не з`явилися, на адресу суду надійшла заява представника відповідачки, у якій вона просить проводити розгляд цивільної справи за її відсутності та відсутності відповідачки Крім того зазначила, що відповідачка позов визнає та не заперечує проти задоволення позову. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 20 липня 2006 року, який розірвано рішенням Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області від 21 листопада 2012 року (а.с.9). Як вбачається з копії договору купівлі-продажу від 11 вересня 2012 року, [PERSON] , за згоди чоловіка [PERSON] , придбала у [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.11). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Частинами 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 цієї ж постанови, рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. При цьому суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Враховуючи викладене, аналізуючи докази в їх сукупності, беручи до уваги той факт, що відповідачка визнала позов, майно придбано у період спільного життя подружжя, суд вважає за можливе позов задовольнити та визнати дане майно спільною сумісною власністю, що не порушує прав та законних інтересів будь-яких осіб. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, із відповідачки на користь позивача слід стягнути 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного,

Outcome: approved