Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-13 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася в інтересах неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO]., до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить позбавити відповідача батьківських прав стосовно доньки [PERSON] . В обґрунтування позову посилається на те, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] 17 липня 2010 року уклали шлюб, що був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Бориславського міського управління юстиції. У них народилася донька [PERSON] , [INFO]. 30 серпня 2012 року рішенням Бориславського міського суду Львівської області шлюб між сторонами розірвано. Ще до 2018 року вони продовжували проживати разом у квартирі позивачки. З 2018 року відповідач переїхав жити до своїх батьків, сторони фактично перестали спілкуватися. Ще коли сторони жили разом, відповідач життям дочки не цікавився. А після переїзду до своїх батьків він взагалі ніякої допомоги матеріальної на її утримання не надає, його не цікавить як дитина вчиться, виховується. У даний час позивач створила нову сім`ю. Її чоловік [PERSON] ставиться до дочки, як до своєї рідної. Вона теж сприймає його як свого батька. Про відповідача вона не хоче навіть чути. Було кілька випадків, коли він дзвонив, щоб з нею поговорити, то вона навіть не хотіла брати трубку. Нового чоловіка донька кличе татом. [PERSON] хоче удочерити дочку позивачки. Так як для цього потрібна згода відповідача, позивач у свій час мала з ним розмову з цього приводу. Однак він нічого їй не відповів і вона зрозуміла, що він такої згоди не дасть. Так як відповідач в буквальному розумінні умисно ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання дитини, добровільно згоди на удочеріння дочки чоловіком позивачки дати не хоче, то позивач вирішила звернутися до суду з позовом про позбавлення його батьківських прав. Він хоч і є біологічним батьком дитини, але з моменту їхнього з ним розлучення до 2017 року він лише декілька разів формально бачився з дитиною. Останніх три роки він дитини не бачив, лише кілька разів намагався поговори з нею по телефону, але вона не хоче такого спілкування. Так як відповідач вже давно самоусунувся від виховання дитини, матеріально її не забезпечує, його поведінка суперечить вимогам ст. 150, 157 ч.2 СК України. Тому, з врахуванням такої поведінки відповідача, служба у справах дітей Бориславської міської ради дійшла висновку про доцільність позбавлення його батьківських прав. Ухвалою судді від 11 січня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 11 травня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду на 14 червня 2021 року. У судове засідання позивач [PERSON] не прибула. Її представник-адвокат Гайдук М.П. у судовому засіданні позов підтримав, дав пояснення аналогічні змісту позовної заяви. У судове засідання 14 грудня 2021 року позивач [PERSON] та її представник-адвокат Гайдук М.П. не прибули. Представник - адвокат Гайдук М.П. подав до суду заяву від 14.12.2021, в якій просить розглянути справу без їхньої участі, позов просить задовольнити, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області (як органу опіки і піклування) Герцан Н.В. у судовому засіданні 06.09.2021 позов вважає підставним та таким, що підлягає до задоволення. У судове засідання 14 грудня 2021 року представник [PERSON] не прибула, подала заяву від 14.12.2021, в якій просить розглянути справу без її участі, позов про позбавлення батьківських прав [PERSON] вважає таким, що підлягає до задоволення. Відповідач [PERSON] у судові засідання 14.06.2021, 13.07.2021, 06.09.2021, 14.12.2021 не прибув, про дату, час та місце судових засідань був повідомлений належним чином (на підставі п.4 ч. 8 ст. 128, ч.11 ст.128 ЦПК України), що стверджується відмітками пошти (на повернутих суду конвертах з повістками) про відсутність адресата за адресою реєстрації. Причин своєї неявки відповідач не повідомив, правом на подачу до суду відзиву на позовну заяву не скористався. Враховуючи повторну неявку відповідача в судове засідання та згоду представника позивача на проведення заочного розгляду справи, суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось (у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи). Вислухавши представників позивача та третьої особи, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню з таких підстав. Обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини передбачені статтею 150 Сімейного кодексу України та полягають, зокрема, в такому: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та інше. Відповідно до ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до повноліття. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] , є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , що стверджується копією свідоцтва про народження дитини, виданого 22 жовтня 2010 року відділом РАЦС Бориславського міського управління юстиції у Львівській області; свідоцтвом про шлюб позивачки, яким підтверджується зміна її прізвища з « [PERSON] » на « [PERSON] ». Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 30 серпня 2012 року у справі №1301/1240/2012 шлюб між сторонами розірвано (рішення набрало законної сили 10 вересня 2012 року). Також рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 20 жовтня 2020 року у справі № 438/343/20, яке набрало законної сили 26.11.2020, ухвалено стягувати аліменти з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 гривень, починаючи з 11 березня 2020 року і до досягнення дитиною повноліття, з проведенням індексації розміру аліментів відповідно до закону. На даний час малолітня [PERSON] , 2010 року народження проживає з позивачкою [PERSON] , що підтверджується довідкою від 23 січня 2020року , виданою ОСББ «Коваліва 45» (а.с.11) 02 квітня 2020 року рішенням виконавчого комітету Бориславської міської ради №68 затверджено висновок органу опіки та піклування виконавчого комітету Бориславської міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно його неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO]. При цьому, орган опіки та піклування вважає, що позбавлення батьківських прав [PERSON] є доцільним та відповідає інтересам дитини. Крім цього, факт ухилення відповідачем [PERSON] від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини підтверджується також показами в судовому засіданні свідків [PERSON] та [PERSON] . Статтею 164 СК України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного злочину щодо дитини. Тобто, перелік підстав позбавлення батьківських прав є вичерпним. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Пунктами 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» судам роз`яснено, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Далі, Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява N 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини.. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини (ч.3 статті 9 Конвенції про права дитини). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява N 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Відповідно до Положень Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, принципово визначено, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Частиною 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний та духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Ті ж самі принципи закріплені вищезазначеною Декларацією прав дитини, відповідно п. 6 та п. 7 якої проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Дитина повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Якнайкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, хто відповідає за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить насамперед на її батьках. Суд дійшов висновку, що відповідач [PERSON] безвідповідально ставиться до питання виховання своєї доньки [PERSON] , [INFO]., та її матеріального забезпечення. Відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, що встановлено судом. Він не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; взагалі не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти. Жодних об`єктивних даних, які б вказували на наявність перешкод у вихованні відповідачем його малолітньої доньки [PERSON] , судом не встановлено. На переконання суду позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої доньки [PERSON] , [INFO]., не зашкодить інтересам дитини, її подальшому вихованню та утриманню. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що вимоги позивачки щодо позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] , який ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання дитини, є підставними та вважає, що відповідача, як крайній захід, слід позбавити батьківських прав стосовно його малолітньої дитини, [PERSON] , [INFO]. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (ч.1, ч.3 ст.133 ЦПК України). Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. При зверненні до суду з позовом позивач оплатила судовий збір у розмірі 840,80 грн. У відповідності до ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені, - з відповідача підлягає стягненню в користь позивача сума оплаченого судового збору. Також стягненню підлягає 1500 грн витрат з надання правничої допомоги.

Outcome: approved