Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-26 00:00:00

Згідно позовної заяви, заяви про зміну підстав позову та уточнення позовних вимог, 14.12.2015 року між позивачем та відповідачем був укладений договір фінансового лізингу №002995 з додатками. Відповідно до умов вказаного договору, товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» зобовязалося придбати у свою власність предмет лізингу у вигляді легкового автомобіля "KIA Rio", базової комплектації, обємом двигуна 1,2 л, механічною коробкою передач, приводом 4?2 та передати цей автомобіль у користування позивача, який у свою чергу зобовязався сплачувати за користування автомобілем періодичні лізингові платежі згідно графіку в розмірі 5604,48 грн. щомісяця. Договір фінансового лізингу передбачає право позивача отримати автомобіль у власність за умови повної сплати його вартості та інших витрат. 14.12.2015 року на виконання умов договору фінансового лізингу [PERSON] сплатив відповідачу авансовий платіж в розмірі 40000 грн. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства, договір лізингу за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Оскільки укладений договір фінансового лізингу № 002995 від 14.12.2015 року не було нотаріально посвідчено, позивач вважає, що він є нікчемним в силу закону. На підставі наведеного, позивач просить встановити, що договір фінансового лізингу №002995 від 14.12.2015 року, укладений між ним і товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО», є нікчемним, застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину і стягнути з відповідача на його користь кошти сплачені за договором фінансового лізингу в розмірі 40000 грн., а також судові витрати у справі. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав посилаючись на вищевказані обставин. Однак, при постановлені рішення просив врахувати, що відповідач добровільно повернув позивачу кошти в сумі 2416 грн., посилаючись на розірвання між ними договору фінансового лізингу Представник відповідача в судове засідання не з'явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак надіслав на адресу суду заперечення, в якому просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 14 грудня 2015 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» (лізингодавець) та [PERSON] (лізингоодержувач) був укладений договір фінансового лізингу № 002995, відповідно до умов якого лізингодавець зобовязався придбати предмет лізингу - транспортний засіб KIA Rio New, базової комплектації, обємом двигуна 1,2 л, механічною коробкою передач, приводом 4?2 у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах, передбачених договором (п.п. 1.1., 1.3.). Предмет лізингу передається в користування лізингоодержувачеві протягом строку, який становить не більше 120 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця адміністративного платежу, авансового платежу, комісії за передачу предмета лізингу, у разі наявності, сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах, визначених в п.п. 9.4., 9.6. (п.п.1.7., 4.1.). Строк лізингу починається з моменту передачі предмету лізингу та підписання акту приймання-передачі предмета лізингу і закінчується через 60 календарних місяців з моменту підписання акту приймання-передачі предмету лізингу та в останньому місяці сплати лізингового платежу за додатком №3 до цього договору (п. 2.2.). Даний договір був укладений у простій письмовій формі. Додатком №1 до договору встановлено графік сплати авансового платежу 50% від вартості предмета лізингу, що становить 7142,86 доларів США і підлягає сплаті впродовж 12 місяців по 595,24 доларів США, а також визначено розмір адміністративного платежу - 1428,57 доларів США. На виконання умов договору, 14 грудня 2015 року [PERSON] сплатив на рахунок відповідача адміністративний платіж в розмірі 40000 гривень, що підтверджується квитанцією № 0.0.475087621.1 від 14.12.2015 року. Відносини, що виникають у звязку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, Законом України «Про фінансовий лізинг». Відповідно до ст.1 Закону України «Про фінансовий лізинг», фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначенні не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Згідно ст. 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). До договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до ст.628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу № 002995 від 14.12.2015 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та [PERSON] нотаріально посвідчено не було. Оскільки сторони при укладенні вищевказаного договору фінансового лізингу не дотрималися нотаріальної форми договору, яка є обов'язковою, такий договір є нікчемним. Такі висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою в постанові №6-2766цс15 від 16.12.2015 року, яка є обовязковою для всіх судів України. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Як вбачається з роз'яснень, викладених в п.п.4, 5, 7, 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06.11.2009 року, судам відповідно до статті 215 ЦК необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини - якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 тощо), та оспорювані - якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Реституція як спосіб захисту цивільного права (частина перша статті 216 ЦК) застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. У зв'язку з цим вимога про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, за правилами реституції може бути пред'явлена тільки стороні недійсного правочину. На підставі вищевикладеного, суд вважає за необхідне встановити нікчемність договору фінансового лізингу № 002995 від 14.12.2015 року, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» та [PERSON] Також суд приходить до висновку, що позовну вимогу про стягнення коштів слід задоволити частково та стягнути з відповідача на користь позивача кошти, сплачені ним на виконання договору фінансового лізингу № 002995 від 14.12.2015 року, в розмірі 37584 гривні, що становить різницю між сумою сплаченого адміністративного платежу 40000 гривень та сумою 2416 гривень, які товариство з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «ВАШ АВТО» добровільно повернуло [PERSON], на що вказав в судовому засіданні представник позивача. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Враховуючи те, що майнову вимогу [PERSON] задоволено частково на 93,96 %, тому з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір в розмірі 944,97 грн. (487,20 грн. + (487,20 грн.х93,96:100), а також судовий збір за подання заяви про забезпечення позову в розмірі 243,60 грн., враховуючи те, що вказана заява судом була задоволена, а всього: 1188,57 грн.

Outcome: approved