Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, у якому просив визнати за ним право на завершення приватизації земельної ділянки загальною площею 0,40 га, призначеної для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Римачівської сільської ради Любомльського району Волинської області, та право отримати свідоцтво про право власності на вказану земельну ділянку у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON]. Позов обґрунтований тим, що [INFO] року померла [PERSON], яка за життя, 15 травня 2008 року, склала заповіт, яким усе приналежне їй майно заповіла позивачу - [PERSON], який є її онуком. 06 травня 2011 року Любомльською районною державною адміністрацією (далі - Любомльська РДА) прийнято розпорядження за №125 про надання дозволу [PERSON] на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,40 га. за межами Римачіської сільської ради. На підставі вказаного розпорядження було розроблено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки. 07 грудня 2011 року Любомльською РДА прийнято розпорядження №362, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки [PERSON] та вирішено передати [PERSON] у власність зазначену земельну ділянку площею 0,40 га., в тому числі 0,40 га - землі сільськогосподарського призначення (пасовище) для ведення особистого селянського господарства із земель не наданих у власність та користування Римачівської сільської ради. Оскільки спадкодавець на момент прийняття розпорядження Любомльською РДА перебувала у тяжкому фізичному стані та самостійно не могла виконувати роботи, пов'язані із виготовленням державного акту на право власності на земельну ділянку, тому вона надала позивачу довіреність на представництво її інтересів. На підставі довіреності позивач звернувся до управління Держкомзему у Любомльському районі з заявою про виготовлення державного акта на право власності на земельну ділянку та його реєстрацію в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю. У зв'язку з тривалістю процедури видачі державного акта та його реєстрації, він був виданий на ім'я [PERSON] уже після її смерті, а саме, [INFO] року. Постановою приватного нотаріуса Любомльського районного нотаріального округу [PERSON] від 12 лютого 2013 року позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на вищевказану земельну ділянку, оскільки на момент відкриття спадщини зазначена земельна ділянка не належала на праві власності спадкодавцю [PERSON] У жовтні 2013 року позивач звернувся до Любомльського районного суду з позовною заявою про визнання права власності на зазначену земельну ділянку в порядку спадкування, однак рішенням суду в задоволенні заявлених позовних вимог було відмовлено та роз'яснено право на звернення до органу місцевого самоврядування, у віданні якого перебуває земельна ділянка, для завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на його ім'я. Рішенням Римачівської сільської ради №26/20 від 07 квітня 2014 року позивачу відмовлено в наданні дозволу на завершення приватизації спірної земельної ділянки. Вважає, що така відмова відповідача суперечить нормам чинного законодавства і порушує його законні права та інтереси, як спадкоємця після смерті [PERSON], у зв'язку із чим звернувся до суду за захистом своїх спадкових прав та інтересів. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав повністю з вищенаведених підстав та просив позов задовольнити. Пояснив, що за життя його бабуся [PERSON] розпочала приватизацію спірної земельної ділянки, однак у зв'язку зі смертю не встигла її завершити. Під час проведення процедури приватизації та складання проектної документації складалися та перевірялися усі необхідні довідки у відповідності до законодавства, а він, як спадкоємець за заповітом, бажає завершити процедуру приватизації земельної ділянки та оформити право власності на своє ім'я. Зазначив, що [PERSON] довіреністю уповноважила його вчиняти усі необхідні дії, пов'язані з приватизацією земельної ділянки. Вказав, що виготовлення та затвердження проектної документації, прийняття розпорядження Любомльською РДА про передачу земельної ділянки у власність [PERSON] мали місце при житті останньої, а після її смерті він не знав, що представництво за довіреністю припиняється в разі смерті особи, у зв'язку із чим від імені [PERSON] підписав декілька довідок під час складання технічної документації та отримав у держкомземі державний акт про право власності на земельну ділянку, який виданий на ім'я спадкодавця. Представник відповідача - Любомльської РДА, який також представляє інтереси третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - відділ Держземагенства у Любомльському районі Волинської області, Дитина А.І. позовні вимоги [PERSON] не визнав та пояснив, що після ознайомлення з матеріалами приватизації спірної земельної ділянки було встановлено факт порушенням ч.4 ст.116 Земельного кодексу України, оскільки спадкодавцю [PERSON] згідно рішення Римачівської сільської ради за №10/8 від 01.06.2007 року уже передавалась у власність земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства площею 0,60 га в межах населеного пункту с.Римачі. Відповідно до ч.4 ст.116 ЗК України передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання, а тому просив суд відмінити розпорядження Любомльської РДА №125 від 06.05.2011 року «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», №362 від 07.12.2011 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність», державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №990612, виданий [PERSON] та зареєстрований у Книзі записів реєстрації державних актів за №072338471001736. Такі свої доводи представник відповідача та третьої особи виклав у письмовому запереченні. Крім цього пояснив, що у 2007 році не велася база даних про передачу у власність земельних ділянок, у зв'язку із чим зі сторони центру земельного кадастру під час складання проектної документації на спірну земельну ділянку була допущена помилка, зокрема, не додано до проекту землеустрою довідки про приватизацію [PERSON] земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства у 2007 році. Представник відповідача Римачівської сільської ради Любомльського району Волинської області позов не визнав та просив в його задоволенні відмовити. Пояснив, що [PERSON] у 2007 році на підставі рішення Римачівської сільської ради уже приватизовувала земельну ділянку площею 0,60 га з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства. Рішення про виділення у власність другої земельної ділянки з аналогічним цільовим призначенням у 2011 році приймалось Любомльською РДА. У 2012 році спірна земельна ділянка передана до відання Римачівської сільської ради, у зв'язку з розширенням меж території села, та на даний час її цільове призначення (для ведення особистого селянського господарства) не змінено. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] визнав повністю та просив його задовольнити. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підставний та підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлені такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Із заперечень представника Любомльської РДА вбачається, що рішенням Римачівської сільської ради за №10/8 від 01.06.2007 року [PERSON] передано у власність земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства площею 0,60 га в межах населеного пункту с.Римачі. В 2011 році [PERSON] також розпочала приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства, розташованої за межами населених пунктів на території Римачівської сільської ради Любомльського району Волинської області, загальною площею 0,40 га, та 06 травня 2011 року розпорядженням Любомльської РДА №125 їй було надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а.с.17, 19). Після виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, затвердженого 29.11.2011 року заступником начальника головного управління Держкомзему у Волинській області, з винесенням меж земельної ділянки в натурі, він був затверджений розпорядженням Любомльської РДА від 07 грудня 2011 року за №362 та цим же розпорядженням прийнято рішення про передачу [PERSON] у власність земельної ділянки 0,40 га, в тому числі ділянки 0,40 га - землі сільськогосподарського призначення (пасовище), для ведення особистого селянського господарства із земель не наданих у власність та користування Римачівської сільської ради (а.с.9-46). З пояснень позивача встановлено, що державний акт на право власності на вищезазначену земельну ділянку був виготовлений після смерті [PERSON], який він отримав на підставі уже недійсного доручення. Зазначені обставини підтверджуються копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого 20.12.2011 року сільською радою с.Римачі Любомльського району Волинської області, відповідно до якого [PERSON] померла [INFO] року, та копією державного акта на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №990612, виданого управлінням Держкомзему у Любомльському районі [INFO] року, відповідно до якого [PERSON] на підставі розпорядження Любомльської РДА від 07.12.2011 року №362 є власником земельної ділянки площею 0,40 га, яка розташована на території Римачівської сільської ради, з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства (а.с.6, 47). Таким чином, вищенаведене свідчить про те, що процедура приватизації земельної ділянки внаслідок смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, не може бути завершена, оскільки державний акт на право власності на вищезазначену земельну ділянку був виготовлений уже після її смерті, а саме, [INFO] року. Доводи представника відповідача - Любомльської РДА та третьої особи, викладені в запереченні, судом до уваги не приймаються, а прохання про скасування розпоряджень Любомльської РДА, на підставі яких проводилась приватизація спірної земельної ділянки - не розглядається, як таке, що не ґрунтується на вимогах чинного законодавства України. Положеннями ст.13 Конституції України затверджено, що земля є об'єктом права власності українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до п.б ч.1 ст.121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства площею не більше 2,0 гектара. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм визначених ЗК України, провадиться тільки один раз по кожному виду використання (ч.4 ст.116 ЗК України). Як на підставу порушення ч.4 ст.116 ЗК України представник Любомльської РДА послався на допущення помилки при виготовленні проектної документації на спірну земельну ділянку, а саме, не надання центром земельного кадастру довідки про приватизацію [PERSON] у 2007 році земельної ділянки з аналогічним цільовим призначенням площею 0,60 га. Проте з копії довідки Римачівської сільської ради від 10.10.2011 року №359, виданої у зв'язку з проектуванням спірної земельної ділянки, вбачається, що сільською радою було надано інформацію про те, що [PERSON] правом безоплатної приватизації земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства не скористалася (а.с.39). При цьому, рішення Римачівської сільської ради за №10/8 від 01.06.2007 року, на яке посилається сторона відповідача, суду не представлене. Верховний Суд України у постанові від 14 березня 2007 року, на підставі ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовував рішення Європейського суду з прав людини "Стретч проти Сполученого Королівства" та зазначив, що самі по собі допущені органами публічної влади порушення при визначенні умов та порядку приватизації не можуть бути безумовною підставою для визнання приватизаційних договорів недійсними, повернення приватизованого майна державі в порушення права власності набувача, якщо вони не допущені внаслідок винної, протиправної поведінки самого набувача. Доводами відповідача та доданими до матеріалів справи доказами, не доведена не правова (протизаконна) поведінка [PERSON] під час приватизації спірної земельної ділянки. Відповідно до ч.1 ст.116, 118 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Отже, діюче законодавство визначає, що необхідною умовою набуття права на земельну ділянку, яка перебуває в державній або комунальній власності, є наявність рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки. Статтею 21 ЦК України передбачено, що тільки суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Наведене вказує на те, що рішення органів та посадових осіб державної влади з мотивів їхньої невідповідності Конституції або Законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Звернення до суду реалізується шляхом пред'явлення позову (ст.118 ЦПК України). Прохання представника РДА про скасування рішень органу виконавчої влади, інтереси якого він представляє, викладене у запереченні на позов, не розцінюється судом, як пред'явлення первісного чи зустрічного позову, оскільки відповідач фактично позиваючись сам до себе, виключає наявність спору, що не узгоджується з положеннями ст.118 ЦК України. Як вбачається з матеріалів справи, розпорядження Любомльської РДА №125 від 06.05.2011 року «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», окрім [PERSON], стосується також й інших громадян - [PERSON] та [PERSON] Крім цього, з копії рішення Любомльського районного суду від 03.12.2013 року за позовом [PERSON] до Любомльської РДА, [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, зокрема, земельну ділянку загальною площею 0,4000 га, призначену для ведення особистого селянського господарства та розташовану за межами Римачівської сільської ради Любомльського району Волинської області, вбачається, що під час розгляду зазначеної справи приймав участь представник Любомльської РДА в якості відповідача. З часу розгляду зазначеної справи відповідач, у встановленому законом порядку, будь-яких дій щодо правомірності прийнятих розпоряджень щодо спірної земельної ділянки не приймав, а лише під час розгляду даної справи просив їх скасувати. Статтями 11, 60 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Обов'язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідачем не надано жодних належних доказів на спростування доводів позивача. Таким чином, на день розгляду справи розпорядження Любомльської РДА №125 від 06.05.2011 року «Про надання дозволу на розробку проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок», №362 від 07.12.2011 року «Про затвердження проекту землеустрою та передачу земельної ділянки у власність» у встановленому порядку не скасовувались та є чинними, а тому мають юридичне значення та наслідки. Згідно ч.1 ст.216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ч. 1 ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно ч.1 ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Таким чином, право на спадщину є самостійним майновим правом, яке виникає на підставі факту її прийняття та підлягає захисту в передбачений законом спосіб. У п. 3.5 узагальнення Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» від 01.03.2013 року зазначено, що спори про визнання права власності на земельну ділянку та права на земельну частку (пай) в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30 травня 2008 року №7 про те, що відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до ст.125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується: цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною у порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою; свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст.126 ЗК). Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст.1216 ЦК України не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п.1 розділу Х «Перехідних положень ЗК». Якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст.125 ЗК України, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звернутися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на ім'я спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. Вищевикладену позицію Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ суд покладає в основу судового рішення на підставі вимог п.3 ч.1 ст.32, п.6 ч.2 ст.36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 07.07.2010 року №2453-VІ з подальшими змінами і доповненнями. З копії матеріалів спадкової справи №9/2012 до майна померлої [INFO] року [PERSON] встановлено, що остання за життя склала заповіт, посвідчений 15.05.2008 року нотаріусом Любомльського районного нотаріального округу Волинської області [PERSON], відповідно до якого усе майно, де б воно не знаходилося і з чого б воно не складалося, і все те, на що за законом вона матиме право і що буде належати їй на момент смерті, заповіла онукові - [PERSON] (а.с.101). Та обставина, що позивач є онуком спадкодавця доводиться належними копіями документів, доданими до матеріалів спадкової справи: копією свідоцтва про народження позивача серії [NUMBER], виданого 14.10.1982 року сільською радою Вишнів Любомльського району Волинської області, копією свідоцтва про народження батька позивача - [PERSON] серії [NUMBER] виданого 10.06.1958 року сільською радою Римачі Любомльського району Волинської області, копією паспорта громадянина України спадкодавця [PERSON] серії [NUMBER], виданого Любомльським РВ УМВС України у Волинській області 24.10.2002 року (а.с.40, 99, 100). Позивач, як спадкоємець за заповітом після смерті [PERSON], прийняв спадщину в порядку, передбаченому ст.ст.1269, 1270 ЦК України, шляхом подання 07.06.2012 року до нотаріальної контори, а саме приватного нотаріуса Любомльського районного нотаріального округу Волинської області [PERSON], заяви про прийняття спадщини (а.с.96). Крім цього, копії матеріалів спадкової справи №9/2012 свідчать також про те, що інших спадкоємців, які б претендували на спадкове майно, в тому числі на обов'язкову частку у спадщині після смерті [PERSON], немає (а.с.95-128). Постановою приватного нотаріуса Любомльського районного нотаріального округу Волинської області [PERSON] від 12.02.2013 року позивачу відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, зокрема, на земельну ділянку площею 0,40 га відповідно до державного акту про право власності серії ЯЛ №990612, виданого [INFO] року на ім'я [PERSON], оскільки дана земельна ділянка не входить до складу спадщини спадкодавця, так як на момент відкриття спадщини, а саме [INFO] року, вона їй не належала, оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку виданий [INFO] року (а.с.128). На підставі рішення Волинської обласної ради від 27.12.2011 року №8/30 розширено межі с.Римачі Любомльського району Волинської області на 241,44 га та затверджено територію даного села загальною площею 399,94 га. Спірна земельна ділянка охоплюється землями, якими розширено межі зазначеного села, та відповідно передана у відання Римачівської сільської ради Любомльського району Волинської області (а.с.150). 17 березня 2014 року позивач звернувся до Римачівської сільської ради з заявою про надання дозволу на завершення приватизації земельної ділянки площею 0,40 га, у зв'язку зі смертю [PERSON], яка розпочала процедуру приватизації даної земельної ділянки, та розробку проекту землеустрою на його ім'я, однак рішенням зазначеного органу місцевого самоврядування №26/20 від 07.04.2014 року позивачу відмовлено у наданні дозволу на завершення приватизації спірної земельної ділянки з тих підстав, що вона не входить до складу спадщини (а.с.53, 54). Цільове призначення спірної земельної ділянки на день розгляду справи не змінювалось, що підтверджується даними статистичної звітності форми 6-зем, наданої відділом Держземагенства у Любомльському районі Волинської області 15.08.2014 року за вих.№411/01-15. Згідно вказаної статистичної звітності спірна земельна ділянка обліковується за громадянкою [PERSON] з цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства за межами населених пунктів Римачівської сільської ради, яка надана їй відповідно до розпорядження Любомльської РДА №362 від 07.12.2011 року (а.с.162-164). Оскільки за життя спадкодавець [PERSON] набула право на приватизацію земельної ділянки, відповідно до положень статей 116, 118, 122 Земельного кодексу України, таке право на завершення приватизації перейшло до її спадкоємця, яким є позивач, підтвердженням чого є заповіт спадкодавця, складений на його ім'я, та заява про прийняття спадщини у встановленому законом порядку. Крім цього, як вбачається з повідомлення відділу Держземагенства у Любомльському районі від 05.08.2014 року за вих.№654/01-15, позивач - [PERSON] свого права на безоплатну приватизацію земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства на території Любомльського району не використав (а.с.129). Отже, встановлені судом фактичні обставини справи узгоджуються з положеннями ст.1218 ЦК України, згідно якої до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті та не суперечать нормам земельного законодавства. Ті факти, що позивач після смерті [PERSON] на підставі довіреності, наданої останньою, підписав від її імені довідки під час складання технічної документації та отримав державний акт на спірну земельну ділянку на ім'я спадкодавця, суд до уваги не приймає як такі, що в даному випадку не мають юридичного значення, оскільки проектна документація та розпорядження про передачу у власність земельної ділянки приймались при житті [PERSON] Дії, які вчинені на підставі недійсної довіреності не призвели до виникнення у позивача чи інших осіб відповідних прав та обов'язків, що підтверджується постановою приватного нотаріуса про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину та копією рішення суду про відмову у задоволенні позову про визнання права власності за позивачем на спірну земельну ділянку в порядку спадкування. Зазначені обставини також не є підставою для усунення позивача від спадщини у відповідності до вимог ст.1224 ЦК України. Положеннями ст. ст.15, 16 ЦК України, ст.3 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом п.1 ч.2 ст.16 ЦК України, способом захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, може бути визнання права. Таким чином, враховуючи, що померла [PERSON] не набула права власності на земельну ділянку, проте розпочала процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено позивачу, як спадкоємцю за заповітом після смерті [PERSON], у завершенні процедури приватизації, то він має право на визнання за ним відповідного права в порядку спадкування - права на завершення приватизації та одержання свідоцтва про право власності на землю на своє ім'я, що є підставою для задоволення позову.

Outcome: approved