Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Дубровицький PC УДМС України в Рівненській області про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням та примусове зняття з реєстраційного обліку. Свої вимоги мотивує тим, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно вона є власником житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований по [ADDRESS]. У даному будинку зареєстровані та проживають окрім позивача її донька - [PERSON] та її колишній чоловік - відповідач по справі [PERSON]. 02 грудня 2010 року шлюб між його донькою та відповідачем було розірвано. Після розірвання шлюбу позивач неодноразово пропонувала відповідачу в добровільному порядку знятися з реєстраційного обліку та залишити її будинок, однак він відмовляється. Неодноразово він вчиняв насильство в сім'ї по відношенню до позивача та її дочки. 26 березня 2011 року відповідач сильно побив позивача, спричинивши їй тілесні ушкодження, через що вона була змушена знаходитись на стаціонарному лікуванні в Дубровицькій ЦРЛ. Окрім цього, 18 лютого 2014 року він побив її дочку [PERSON], спричинивши їй тілесні ушкодження, про що вона зробила відповідну заяву в Дубровицький РВ УМВС. Позивач є людиною похилого віку, інвалідом 2-ї групи, а відповідач зробив її життя нестерпним, своїми погрозами фізичною розправою їй та її дочці систематичним насиллям над ними. Відповідач проживає у будинку позивача без її дозволу. Ніякої участі у веденні господарства не приймає. Усі витрати, у тому числі і комунальні, несе позивач та її дочка. До початку розгляду судом справи по суті позивачем було змінено предмет позову шляхом подання письмової заяви, в якій вона просить виселити [PERSON], [INFO] з житлового будинку, який розташований по [ADDRESS], примусово знявши його з реєстраційного обліку. Позивач у судове засідання не з'явилась, однак подала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить справу розглянути без її участі. Від представника третьої особи до суду надійшла заява, про розгляд справи без участі представника. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з'явився, хоча про розгляд справи був повідомлений своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ст.224 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.4 cm. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Оскільки від відповідача до суду не надійшло жодних заперечень проти позову, тому суд, дослідивши докази належного повідомлення про дату та час розгляду справи, дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та постановлення заочного рішення по справі. Враховуючи неявку в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до положень ч. 2 cm. 197 ЦПК України, повне фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку з надвірними будівлями, який розташований в [ADDRESS], про що свідчить свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САВ №385944 від 02.07.2008 року, яке 10.07.2008 року, зареєстроване в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно (а.с.3). Дана обставина також підтверджується копією технічного паспорту, виготовленого станом на 19 грудня 2007 року КП "Рівненське обласне бюро технічної інвентаризації" на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS], вбачається, що його власником є [PERSON] (а.с.5-7). 02 грудня 2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано, про що свідчить копія рішення Дубровицького районного суду Рівненської області (а.с.4). В даному житловому будинку зареєстровані та постійно проживають позивач - [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO], що підтверджується довідкою №350 від 03 березня 2014 року, виданої виконкомом Миляцької сільської ради Дубровицького району Рівненської області (а.с.8). Згідно довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні будинку осіб №351 від 03 березня 2014 року виданої гр. [PERSON], [INFO], Миляцькою сільською радою Дубровицького району рівненської області, про те, що до складу її сім'ї (зареєстрованих) входять: дочка - [PERSON], [INFO]; зять - [PERSON], [INFO]; дочка - [PERSON], [INFO] (а.с.9). Довідкою-характеристикою №360 від 05.03.2014 року стверджується, що [PERSON] в даний час ніде не працює, зловживає спиртними напоями, дружина неодноразово скаржилась на його поведінку. На зауваження виконкому не реагує (а.с.10). Відповідно до висновку по матеріалах ЄО №477 від 18.02.2014 року, винесеного ДІМ Дубровицького РВ УМВС України в Рівненській області Костюкевич Р.В. за повідомленням гр. [PERSON], встановлено, що 18.02.2014 року біля 12-00 год., у будинку по місцю проживання в с.Миляч Дубровицького району Рівненської області її колишній чоловік [PERSON], 1970 року народження наніс їй тілесні ушкодження (а.с.14). Згідно постанови про відмову в порушенні кримінальної справи від 14 травня 2011 року, винесеною ДІМ Дубровицького РВ УМВС України в Рівненській області Пінчук Ю.М., які надійшли від районної прокуратури для додаткової перевірки, встановлено, що 23.03.2011 року біля 14-ї години між [PERSON] та [PERSON] на побутовому грунті виникла суперечка, яка переросла у фізичний конфлікт. В ході якої [PERSON] були завдані тілесні ушкодження (а.с.13). Як вбачається з копії епікризу від 05.03.2011 року [PERSON] з 26.03.2011 року по 04.04.2011 року знаходилася на стаціонарному лікуванні в неврологічному відділенні Дубровицької ЦРЛ з діагнозом: закрита черепно-мозкова травма, струс головного мозку, забій м'яких тканин обличчя, забій правої половини грудної клітки (а.с.11) та 05.03.2011 року була направлена з основним діагнозом закрита черепно-мозковою травмою, струсом головного мозку, та супутнім діагнозом забій правої половини грудної клітки, в обласний лікувально-діагностичний центр для обстеження (а.с.12). Згідно посвідчення серії [NUMBER] виданого 15.05.2004 року Рівненським УПФ в Дубровицькому районі, [PERSON] є інвалідом ІІ-Ї групи ЧАЕС (а.с. 15). Відповідно до вимог ст.ст. 316, 319, 321 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яким власник володіє, користується, розпоряджається на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Як вбачається зі змісту ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. У відповідності до статей 156, 64 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім'ї власника будинку (квартири) належать дружина власника будинку, їх діти і батьки. Аналогічне положення містить ч. 1ст. 405 Цивільного кодексу України (далі ЦКУ), згідно якої члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми, ст. 116 ЖК України вказує, зокрема, на таку підставу виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення, як систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку. У такому випадку до винних осіб повинні попередньо вживатись заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів тощо й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематичним порушенням правил суспільного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб провадиться судом без надання іншого жилого приміщення. Виселення без надання іншого помешкання, відповідно до ст. 116 ЖКУ, допускається у випадках: протиправної винної поведінки особи, що створює своїми діями неможливість спільного проживання в одній квартирі або цілому будинку; систематичного характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження або суспільного впливу і продовження винним негідної поведінки. Протиправна винна поведінка - це навмисні дії особи, безпосередньо пов'язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню в квартирі або житловому будинку. Виселення через неможливість спільного проживання має місце при систематичному порушенні винним правил суспільного співжиття. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу слугують постанови про притягнення до адміністративної відповідальності, офіційні застереження, рішення суду про притягнення до відповідальності, протоколи або постанови громадських організацій, трудових колективів тощо, що засудили дії винного. Разом з цим, виселення без надання іншого житлового помешкання обумовлено ще і безрезультатністю застосованих до винної особи заходів попередження та/або суспільного впливу. Водночас, як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 Постанови «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» № 2 від 12 квітня 1985 року, при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). За змістом статей 10, 11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Як вбачається з матеріалів справи і встановлено судом, позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок, у якому зареєстрований та проживає відповідач, яким не є членом сім'ї позивача. Протягом тривалого часу відповідач своєю протиправною поведінкою перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння влаштовує сварки та скандали) систематично порушує правила співжиття, створюючи своїми діями неможливість спільного проживання в одному житловому будинку. Не дивлячись на численні заходи запобігання та попередження, що застосовувалися до відповідача. Відповідач своєї поведінки не змінює і продовжує створювати для інших членів сім'ї умови, неможливі для спільного проживання разом з ним в одному житловому будинку. Окрім того, слід звернути увагу, що відповідно до абзацу 6 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №1382-1V від 11 грудня 2003 року, реєстрація це внесення інформації до Єдиного державного демографічного реєстру про місце проживання або місце перебування особи із зазначенням адреси, за якою з особою може вестися офіційне листування або вручення офіційної кореспонденції. Тобто правовою підставою для перебування на реєстраційному обліку є проживання чи перебування в житлі за певною адресою. Статтею 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» №13 82-1V від 11 грудня 2003 року встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення про виселення особи із житлового приміщення, яке набрало законної сили. Виходячи зі змісту зазначеної норми права, поняття «зняття з реєстрації» нерозривно пов'язане з поняттям «житлові права» (право власності на житлове приміщення, право користування житловим приміщенням, визнання особи такою, що втратила таке користування, виселення із займаного приміщення та інше). Таким чином, рішення суду про виселення особи із займаного приміщення, відповідно - є підставою для зняття з реєстрації і реєстраційний орган не вправі відмовити у знятті з реєстрації такої особи, оскільки згідно зі ст. 14 ЦПК України, судові рішення, що набрали законної сили, обов'язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організації, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України. Разом з тим, ухвалюючи рішення у даній справі, суд не позбавлений права на визначення порядку його виконання, наданого ст. 217 ЦПК України. Використання цього процесуального права, дозволить створити умови для попередження випадків несвоєчасного виконання рішення суду та сприятиме виконанню вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основних свобод від 04.11.1950 року, відповідно до якої права людини вважаються захищеними лише після повного виконання рішення суду. З огляду на викладене та враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підставу для задоволення позову, підтвердились в під час розгляду справи, суд дійшов висновку, що існують всі підстави для застосування до відповідача такої міри впливу, як виселення із житлового будинку із зняттям останнього з реєстраційного обліку за вказаною адресою. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, підтверджуються належними доказами, а тому, задовольняє їх в повному обсязі.

Outcome: approved