Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Орлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області, треті особи: відділ у Покровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області, [PERSON] , приватний нотаріус Покровського нотаріального округу Головко М.Г. про визнання рішення органу місцевого самоврядування та державного акту на право приватної власності на землю частково недійсним. В обґрунтування позовних вимог позивач зіслався на те, що [INFO] помер його батько [PERSON] . Він залишив після себе спадщину, у тому числі земельну ділянку площею 0,5858 га, розташовану на території Орлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області, яку прийняв позивач та його мати. В ході оформлення документів для отримання спадщини виявилося, що відповідно до рішення Орлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області №81 12 сесії ХХІІІ скликання від 27 вересня 2000 року [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,5858 га і відповідно були внесені зміни до раніше виданого йому державного акту серії ДП ПК 000049. В ході оформлення документів на вказану земельну ділянку було виявлено, що частина цієї земельної ділянки площею 0,399 га була включена до земельної ділянки відповідачки [PERSON] , якій було видано державний акт на право приватної власності на землю серії ІІІ-Д № 040724 який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №227 від 06.08.2001 року. Вказаний акт було видано на підставі Рішення сесії Орлівської сільської ради народних депутатів Покровського району Дніпропетровської області за №132-18/ХХІІІ від 25.06.2001 року. Про це він дізнався звернувшись до землевпорядної організації ТОВ «Арго» з питанням про визначення кадастрового номеру його земельної ділянки, однак отримав відмову, так як відповідачка вже отримала кадастровий номер своєї земельної ділянки, а так як земельні ділянки накладаються в частині 0,399 га, то визначити кадастровий номер земельної ділянки, яка належала батькові позивача не є можливим. Також, він отримав рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру. В результаті він не зміг надати нотаріусу витяг з Державного земельного кадастру на вказану земельну ділянку і як наслідок отримав постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 27.10.2015 року видану приватним нотаріусом Покровського районного нотаріального округу Дніпропетровської області Головко М.Г. У зв`язку з чим, позивач просить визнати частково недійсним Рішення сесії Орлівської сільської ради народних депутатів Покровського району Дніпропетровської області за № 132-18/ХХІІІ від 25.06.2001 року в частині включення частки земельної ділянки площею 0,399 га переданої його батькові [PERSON] у відповідності до рішення Орлівської сільської ради №80-12 сесії ХХІІІ скликання від 27 вересня 2000 року. Визнати частково недійсним належний [PERSON] . Державний акт на право приватної власності на землю № 252 від 06.08.2001 року в частині включення частки земельної ділянки площею 0,399 га, переданої його батькові [PERSON] у відповідності до рішення Орлівської сільської ради № 80-12 сесії ХХІІІ скликання від 27 вересня 2000 року. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні обставини викладені в позові та позовні вимоги підтримав та просить позов задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. Просив суд визнати причини пропуску строку для звернення до суду поважними та поновити строк звернення до суду, посилаючись на те, що строк позовної давності розпочався 27.10.2015 року з моменту отриманням ним постанови нотаріуса про вчинення нотаріальних дій. В червні 2017 року в межах строку позовної давності позивач звернувся до Покровського районного суду Дніпропетровської області з відповідним позовом до [PERSON] про визнання державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП №040724, який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №227 від 06.08.2001 року частково недійсним. Однак, 26.10.2018 року по справі №4189/892/17 судом було ухвалено рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено та роз`яснено, що він має право звернутися до суду з позовом до належного відповідача. В зв`язку з чим строк позовної давності було перервано. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала в повному обсязі, надала відзив та суду пояснила, що рішення сільської ради про виділення присадибної ділянки [PERSON] було прийняте 27.09.2000 року, а рішення виконкому тієї ж сільської ради «Про затвердження схеми розподілу земель загальною площею 5518,6 га, що знаходиться в колективній власності колгоспу «Дружба» на земельні частки (паї) для використання єдиним масивом з послідуючим виготовленням Державних актів передачі земельних часток (паїв) в натурі членам колгоспу в приватну власність» було 12 січня 2000 року і затверджене 29 лютого 2000 року. Ще раніше колгоспом «Дружба» замовлено і виготовлено в інституті землеустрою м. Дніпропетровська державний акт на право колективної власності та карту цих земель, де знаходиться її пай на який претендує позивач. Крім того, Декрет Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року № 15-92, згідно якого ніби - то було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,5858 га [PERSON] втратив чинність від 14.09.2006 року. Адже, згідно п.3 цього Декрету право приватної власності громадян на земельні ділянки посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах з наступною видачею Державного акта на право приватної власності на землю. Але позивач сам надав довідку із Державного земельного кадастру про те, що в Земельному кадастрі не були внесені свого часу ніякі дані про цю ділянку і тому кадастровий номер цієї ділянки відсутній. Крім того, відповідно до п.1 вищевказаного Декрету КМУ сільським, селищним, міським Радам народних депутатів забезпечити передачу протягом 1993 року громадянам України у приватну власність земельних ділянок, наданих їм для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування житлового будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), садівництва, дачного і гаражного будівництва, у межах норм установлених Земельним Кодексом України. Тобто це повинна бути присадибна ділянка для конкретно вказаних цілей і видаються ці ділянки в межах населеного пункту. Позивач претендував на ділянку, яка знаходиться поза межами населеного пункту, тому вона не може бути присадибною, як вимагає Декрет КМУ від 26.12.1992 року №15-92. А значить і цільове призначення цієї земельної ділянки інше. Орлівська сільська рада прийняла рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність та користування позивачу, але в цьому рішенні конкретно не вказано, що ця ділянка виділена на її паєві, вона повинна бути виділена в межах села, а не в полі. Крім того, посилання позивача, що він дізнався про те, що частина його земельної ділянки знаходиться на паєві відповідачки після смерті батька [PERSON] не відповідає дійсності, тому що в 2008 році нею подавалася позовна заява до суду з цього питання, на якому була присутня мати [PERSON] - [PERSON] . Сторона позивача відмовилася вирішувати це спірне питання в судовому порядку, відхиливши тоді її вимоги. Нею в той час було оплачено виготовлення ТОВ «Арго» збірного кадастрового плану з нанесенням меж земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] , на якому написано «погоджено» та [PERSON] особисто підписав цей акт. Крім того, вона двічі зверталася в 2008 та 2010 роках з письмовими заявами за роз`ясненнями до відділу земельних ресурсів. Їй було 08.10.2010 року надано відповідь, що по даному питанню декілька раз відбувалися зустрічі з [PERSON] та [PERSON] щодо добровільної відмови від частини земельної ділянки площею 0,399 га, але результату щодо позитивного вирішення не було досягнуто. Крім того, в 2007 році були встановлені державні знаки меж земельної ділянки (паю) № [NUMBER] , про що складено акт, в якому вказано, що зовнішні межі погоджені з суміжними власниками землі і землекористувачами, спірних питань немає, акт в тому числі підписаний [PERSON] (на той час головним агрономом ТОВ «Дружба»). Той факт, що земельна ділянка належить їй визнано [PERSON] також в акті приймання земельних ділянок (паїв), згідно договору міни земельними ділянками між ТОВ «Відродження» та ТОВ «Дружба» від 02.08.2018 року. На підставі наведеного просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача. Крім того, відповідачкою [PERSON] було подано до суду заяву про застосування строків позовної давності, яку було доповнено впродовж розгляду справи. В обґрунтування заяви зазначено, що відділом Держкомзему 08.10.2010 року відбулось декілька зустрічей з [PERSON] та з його сином [PERSON] щодо можливої добровільної відмови від частини земельної ділянки площею 0,399 га, так як два власника на одну земельну ділянку не може бути. Саме з цього дня позивач довідався про порушення свого права. Крім того, у позовні заяві позивачем зазначено, що 27.10.2018 року він отримав постанову нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальних дій, в якій було рекомендовано звернутись до суду для вирішення питання часткової недійсності державного акту [PERSON] . Також позивачем зазначено, що він отримав рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру і приклав його завірену копію, датовану 12 лютого 2013 року, тобто це більше 5 років тому. В зв`язку з чим просить застосувати наслідки спливу позовної давності. Представник відповідача Орлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області направив до суду заяву про розгляд справи в їх відсутності, рішення по справі просить прийняти на розсуд суду. Третя особа: приватний нотаріус Покровського нотаріального округу Головко М.Г. направила до суду заяву про розгляд справи в її відсутності. Проти визнання позову не заперечує. Представник третьої особи: відділу у Покровському районі Головного управління Держгеокадастру у Дніпропетровській області направила до суду заяву про розгляд справи без участі третьої особи та надано письмові пояснення в обґрунтування яких зазначено, що, державним кадастровим реєстратором відділу Держземагенства у Покровському районі Дніпропетровської області було розглянуто заяву [PERSON] про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 12.02.2013 р., реєстраційний номер ЗВ-1200024682013 разом з доданими до неї документами прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру у зв`язку з тим, що знаходиться в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини, перетин з ділянкою 1224287800:01:001:0252, площа співпадає на 58,02%. Визнання недійсним рішень сільської ради та державного акта не призведе до будь-яких наслідків, адже виявлені перетини земельних ділянок вказують на факти, що є наслідком діяльності певних суб`єктів господарювання, що є розробниками документації із землеустрою. Підстави та основні вимоги щодо внесення відомостей до Державного земельного кадастру визначені статтею 21 ЗУ «Про державний земельний кадастр». Відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі відповідної документації із землеустрою. Відповідно до ст. 24 ЗУ «Про державний земельний кадастр» державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. Підставою для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки є: розташування земельної ділянки на території дії повноважень іншого Державного кадастрового реєстратора; подання заявником документів, передбачених частиною четвертою цієї статті не в повному обсязі; невідповідність поданих документів вимогам законодавства; знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. У п. 4 прикінцевих та перехідних положеннях ЗУ «Про державний земельний кадастр» вказано, що у разі якщо після перенесення інформації про земельні ділянки з Державного реєстру земель до Державного земельного кадастру виявлені помилки у визначенні площ та/або меж земельних ділянок (розташування в межах земельної ділянки частини іншої земельної ділянки; невідповідність меж земельної ділянки, вказаних у Державному реєстрі земель, її дійсним межам; невідповідність площі земельної ділянки, вказаної у Державному реєстрі земель, її дійсній площі у зв`язку із зміною методів підрахунку (округлення); присвоєння декільком земельним ділянкам однакових кадастрових номерів, такі помилки за згодою власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності можуть бути виправлені на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) або за матеріалами інвентаризації земель. Зміна меж земельної ділянки при виправленні вказаних помилок допускається за письмовим погодженням з особами, яким належить право власності (а щодо земель державної та комунальної власності право користування) на суміжні земельні ділянки. Відсутність згоди власника земельної ділянки, користувача земельної ділянки державної чи комунальної власності на виправлення вказаних помилок не є підставою для відмови у перенесенні відомостей про відповідну земельну ділянку до Державного земельного кадастру, надання відомостей про земельну ділянку з Державного земельного кадастру. Законом визначено орган, що має відповідні повноваження щодо визначення площі земельної ділянки та внесення даних до реєстру, а відмова органу у здійсненні відповідних прав особою, що передбачені законом, є підставою для оскарження дій цього органу до суду. Оскілки спірний державний акт виданий органом, який мав на це законні повноваження, тому відсутні підстави для визнання його недійсним. В зв`язку з чим просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третя особа: [PERSON] до судового засідання не з`явилася, причину неявки суду не повідомила, про дату та час розгляду справи повідомлена належним чином. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки, дослідивши письмові докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до наступного висновку. Так, відповідно до п.п. 1,3 частини 1\~ст. 129 Конституції України, основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно зі статтею 264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1). чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2). чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3). які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4). яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5). чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6). як розподілити між сторонами судові витрати; 7). чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8). чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до статті 263\~ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини наголошує, що пункт 1 статті 6 гарантує кожному право порушити в суді чи відповідному органі будь-який позов, який стосується його цивільних прав та обов`язків; таким чином, пункт передбачає «право на суд», одним з аспектів якого є право доступу до суду, тобто право порушувати в судах позов для вирішення цивільного спору. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до ст.14\~Конституції\~України «право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону». Судом достовірно встановлено, що згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія ДП ПК 000049, виданого 20.05.1999 року на підставі рішення № 16 3 сесії Орлівської сільської ради народних депутатів від 16.12.1998 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,2642 га, що розташована на території [ADDRESS] для будівництва та обслуговування житлового будинку 0,250 га, ведення особистого підсобного господарства 0,0142 га. (а.с.7). \~\~\~\~\~\~\~\~З архівного витягу Архівного відділу Покровської РДА Дніпропетровської області №661 від 17.11.2016 року, встановлено, що відповідно до рішення Орлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області 12 сесії 23 скликання №80-12/ХХІІІ від 27.09.2000 року та додатку до нього [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,60 га і відповідно були внесені зміни до раніше виданого йому державного акту серії ДП ПК 000049 (а.с.8-9). Відповідно до архівної копії Архівного відділу Покровської РДА Дніпропетровської області №660 від 17.11.2016 року, встановлено, що рішенням Орлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області 10 сесії 23 скликання №63-10/ХХІІІ від 29.02.2000 року затверджено рішення виконкому від 12.01.2000 року «Про затвердження Схеми розподілу земель загальною площею 5518,6 га, що знаходиться у колективній власності колгоспу «Дружба» на земельні частки (паї) для використання єдиним земельним масивом з послідуючим виготовленням Державних актів передачі земельних часток (паїв) в натурі членам колгоспу в приватну власність». (а.с.11). \~ \~ \~ \~Згідно Державного акту на право приватної власності на землю серія III ДП № 040724, виданого 06.08.2001 року на підставі рішення сесії Орлівської сільської ради народних депутатів №132-18/ХХІІІ від 25.06.2001 року [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку площею 8,9937 га, що розташована на території Орлівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. (а.с.10). Відповідно до збірного кадастрового плану з нанесенням меж земельних ділянок [PERSON] та [PERSON] , які утворилися в результаті обміру та співставлення виготовленої земельно-кадастрової документації минулих років - контур накладки земельних ділянок площею 0,3390 га після проведення співставлення меж фактичних та згідно державних актів [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). З акту встановлення меж земельної ділянки (паю) №252 від 28.09.2007 року, встановлено, що за участю виконавця польових робіт [PERSON] в присутності начальника районного відділу земельних ресурсів Жмурка В.І., головного агронома ТОВ «Дружба» [PERSON] встановлено межі земельної ділянки в натурі власнику державного акту на право приватної власності [PERSON] в розмірі 8,994 га з таким складом сільськогосподарських угідь: рілля 8,994 га. (а.с.44). Згідно рішення № РВ-1200003572013 про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 12.02.2013 року, виданого [PERSON] державним кадастровим реєстратором Відділу Держземагенства у Покровському районі Дніпропетровської області розглянуто заяву про внесення відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру від 12.02.2013 року (реєстраційний № ЗВ-1200024682013) разом з доданими до неї документами та відповідно до Порядку ведення Державного земельного кадастру прийнято рішення про відмову у внесенні відомостей (змін до них) до Державного земельного кадастру, з таких підстав: знаходження в межах земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. (а.с.12). Відповідно до свідоцтва про смерть серія [NUMBER] , виданого 17.12.2013 року керівником органу державного цивільного стану - [PERSON] помер [INFO] , про що складено відповідний актовий запис. (а.с.6). Постановою приватного\~нотаріуса Покровського\~районного нотаріального\~округу Дніпропетровської\~області Головко\~М.Г.\~від 27.10.2015\~р.\~відмовлено [PERSON] \~та [PERSON] \~у видачі\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом на\~земельну ділянку\~після померлого\~ [INFO] \~ [PERSON] ,\~так як\~ними не\~надані документи,\~які передбачені\~п.4.12\~розділу 4\~Глави 10\~Порядку вчинення\~нотаріальних дій\~нотаріусами України\~на спадкове\~майно.\~(а.с.13). Відповідно до роз`яснень, наданих в п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року, за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З вищенаведеного слідує, що позивач позбавлений умов для одержання у нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину - на земельну ділянку, площею 0.5858 га після смерті батька\~ [PERSON] , що належала йому на праві приватної власності, згідно державного акту серії ДП ПК 000049, оскільки рішенням №РВ-1200003572013 відмовлено у внесенні відомостей до Державного земельного кадастру через перетин з земельною ділянкою 1224287800:01:001:0252. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 81 Земельного Кодексу громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни , іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі на місцевості належної їм земельної частки (паю). Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Державний акт на право приватної власності на землю видається на підставі рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, тому вирішення питання про правомірність видачі державного акта безпосередньо залежить від законності рішення, на підставі якого такий акт виданий і дотримання вимог, передбачених земельним законодавством, зокрема статтями 116, 118 ЗК України. Відповідно до ч.2\~ст.90 Земельного кодексу України, порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом. Як вбачається із\~ст. 153 Земельного кодексу України\~власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ч.1\~ст.155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповідно до правової позиції, яка викладена в постанові Верховного суду України від 22 травня 2013 року в справі № 6-33цс13, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. За приписами чинних станом на 19.05.1999 - 17.04.2001 положень ст.ст.13,14,41 Конституції України, ст.ст.4,6,86 ЦК Української РСР(1963 р.), ст.ст. 2, 4, 8, 12-14, 19, 48, 49, 51, 55 Закону України «Про власність», ст.ст.3,6,7,17,19,22-24,39,43,44 ЗК України\~(1990 р.), право власності на землю та право землекористування набуваються громадянами та реалізуються державою відповідно до закону; право власності на землю або право користування наданою земельною ділянкою виникає в порядку її відведення, після встановлення землевпорядними організаціями меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує це право, приступати до використання земельної ділянки, в тому числі на умовах оренди, до встановлення меж цієї ділянки в натурі (на місцевості) і одержання документа, що посвідчує право власності або право користування землею, забороняється; право власності на землю посвідчується державним актом, який видається і реєструється, зокрема, сільською радою; право тимчасового користування землею, в тому числі на умовах оренди, оформляється договором; правомірність набуття права власності на землю та права землекористування презюмуються; законно набуте право власності на землю або право землекористування підлягає захисту, ніхто не може бути незаконно позбавлений відповідного права або обмежений у його здійсненні. 26.12.1992 КМ України прийняв лише один декрет у сфері земельних відносин, а саме\~Декрет № 15-92 «Про приватизацію земельних ділянок», який передбачав, що право приватної власності громадян на земельні ділянки, передані їм для цілей, передбачених ст. 1 Декрету (наданих, зокрема, для ведення особистого підсобного господарства, будівництва і обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка), у межах норм, установлених ЗК України), посвідчується відповідною Радою народних депутатів, про що робиться запис у земельно-кадастрових документах, з наступною видачею державного акта на право приватної власності на землю (п. 3), а пунктом 6 Декрету було зупинено дію частини 2 ст.17і ст.23 ЗК України\~щодо власників земельних ділянок, визначених ст. 1 Декрету. Тобто, було зупинено дію положення частини 1\~ст. 23 ЗК України(1990 р.), якою було передбачено, що право власності на землю посвідчується державним актом, який видається і реєструється сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів. Згідно п. 7\~Перехідних положень ЗК України\~(2001 р.) громадяни, що одержали у власність земельні ділянки відповідно до законодавства, що діяло раніше, зберігають права на ці ділянки. Земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера; у разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) (п. 2Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр»). Відповідно до ч.1 та ч.5\~ст.116 ЗК України\~ громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. А отже особа може набути безоплатно право власності на земельну ділянку, яка перебуває у державній або комунальній власності, і аж ніяк не на земельну ділянку, яка перебуває у власності іншої особи без припинення права власності цієї особи на земельну ділянку у встановленому законом порядку. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування збитків. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування - ст.152 ч.2, ч.3 п.г)\~ЗК України. З вищенаведеного слідує, що на момент передачі на підставі рішення сесії Орлівської сільської ради народних депутатів №132-18/ХХІІІ від 25 червня 2001 року, [PERSON] у власність земельної ділянки загальною площею 8.9937 га., розташованої на території Орлівської сільської ради для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, вона не була вільною, так як частина земельної ділянки належала на праві приватної власності [PERSON] , на підставі рішення №81 12 сесії ХХІІІ скликання Орлівської сільської ради від 27.09.2000 року. Разом з тим,\~ст.41 Конституції України\~передбачено, що кожен має право володіти користуватись і розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності на землю гарантується - ч.2\~ст.1 ЗК України. Згідно з ч.2\~ст.152 ЗК України\~власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування (п. «г» ч.3\~ст.152 ЗК України). З огляду на вищезазначені нормативні положення суд вбачає, що відносно суб`єктивного земельного права створюється неможливість реалізації позивачем свого права на земельну ділянку через дублювання земельної ділянки (накладки), тому суд дійшов висновку про необхідність захисту прав\~спадкоємця власника земельної ділянки [PERSON] [PERSON] шляхом визнання частково недійсним Рішення сесії Орлівської сільської ради народних депутатів Покровського району Дніпропетровської області за №132-18/ХХІІІ від 25.06.2001 року в частині включення частки земельної ділянки площею 0.399 га переданої [PERSON] у відповідності до рішення Орлівської сільської ради №80-12 сесії ХХІІІ скликання від 27 вересня 2000 року. Визнання частково недійсним належний [PERSON] Державний акт на право приватної власності на землю №252 від 06.08.2001 року в частині включення частки земельної ділянки площею 0.399 га переданої [PERSON] у відповідності до рішення Орлівської сільської ради №80-12 сесії ХХІІІ скликання від 27 вересня 2000 року. Щодо заявленого відповідачкою [PERSON] клопотання про застосування строку позовної давності до позову [PERSON] , суд дійшов наступного висновку. \~\~ Відповідно до ст. ст. 256,257,261\~ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно положень\~ст. 267 ЦК України, заява про захист цивільного права або інтересу має бути прийнята судом до розгляду незалежно від спливу позовної давності. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Виходячи з аналізу прецедентної практики Європейського суду з прав людини щодо застосування пункту 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод в аспекті «права на суд», системного тлумачення статей\~256,\~261 Цивільного кодексу України, суд приходить висновку, що початок перебігу позовної давності слід обчислювати від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Судом встановлено,\~що позивач\~дізнався про\~порушення свого\~права 27.10.2015\~року в\~той час\~коли ним\~було отримано\~постанову нотаріуса\~про відмову\~у вчиненні\~нотаріальних дій,\~тобто коли\~були порушені\~його особисті\~майнові права,\~саме як\~спадкоємця [PERSON] .\~Твердження відповідачки\~ [PERSON] \~проте,\~що позивачу\~було відомо\~що частина\~земельної ділянки\~його батька\~площею 0.399\~га.\~включена в\~її земельну\~ділянку,\~08.10.2010\~року при\~зустрічі в\~відділі Держкомзему,\~щодо можливої\~добровільної відмови\~від частини\~вказаної земельної\~ділянки,\~не приймаються\~судом як\~підстави для\~застосування строків\~позовної давності,\~оскільки в\~той час\~майнові права\~позивача як\~власника земельної\~ділянки,\~порушено не\~було.\~Крім того,\~не приймаються\~судом підстави\~застосування строку\~позовної давності\~у зв`язку\~з отриманням\~позивачем рішення\~про відмову\~у внесенні\~відомостей до\~Державного земельного\~кадастру від\~12\~лютого 2013\~року.\~Так як\~з дослідженого\~в судовому\~вказаного рішення\~№РВ-1200003572013\~від 12.02.2013\~року встановлено,\~що воно\~було видане\~ [PERSON] \~за його\~життя,\~як власнику\~земельної ділянки,\~а не\~позивачу у\~справі [PERSON] ,\~як спадкоємцю,\~майнові права\~якого були\~порушені.\~Тому враховуючи,\~дату звернення\~позивача до\~суду з\~позовом -\~26.11.2018\~року,\~що свідчить\~про звернення\~в межах\~строку загальної\~позовної давності. \~ \~ \~ \~Згідно ст. 141 ЦПК України з відповідачів слід стягнути на користь позивача судові витрати пропорційно задоволених позовних вимог з кожного з відповідачів окремо. \~ \~ \~ \~На підставі наведеного та

Outcome: approved