Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Золочівського районного суду Харківської області з позовом до Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості(концерну «Укрспирт»), Державного підприємства Івашківський спиртзавод про поновлення на роботі та визнання дій незаконними. У звязку з тим, що суддями Золочівського районного суду Харківської області Шабас О.С. та Юхименко О.М. заявлено самовідводи по зазначеній справі, які задоволені, а утворити новий склад суду неможливо, то ухвалою Золочівського районного суду Харківської області від 01.10.2015 року на підставі ч.2 ст. 116 ЦПК України справу було передано на розгляд до найбільш територіально наближеного до Золочівського районного суду Харківської області, а саме до Дергачівського районного суду Харківської області . 19.10.2015 року представником позивача [PERSON]до Дергачівського районного суду Харківської області було подано уточнені позовні вимоги, згідно яких остання просила поновити [PERSON] на попередній роботі, на раніше займаній посаді директора ДП Івашківський спиртзавод, через звільнення без законної підстави, незаконно звільненого, допустивши негайне виконання рішення на підставі ст.367ЦПК України. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що його було незаконно звільнено на підставі наявного кримінального провадження відносно посадових осіб ДП Івашківський спиртзавод, що не узгоджується з положеннями трудового законодавства, бо відповідно до п.7 ч.1 та ч.2 ст. 36 КЗпП підставою припинення трудового договору в тому числі є набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи. А також зазначає, що рішення про його звільнення було прийнято неповноважною особою заступником голови ліквідаційної комісії Концерну «Укрспирт» [PERSON], бо на час незаконного звільнення таке рішення мав право приймати тільки голова ліквідаційної комісії [PERSON], що доводиться доданими до матеріалів справи письмовими доказами. В судове засідання позивач не зявився, однак від його представника [PERSON] надійшла заява, згідно якої свої позовні вимоги вона підтримує у повному обсязі та просить задовольнити позов за її відсутності, не заперечуючи щодо ухвалення рішення у справі і у звязку із неявкою відповідача. \~\~Представник відповідача Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (концерн «Укрспирт») у судове засідання не з'явився, хоча був повідомлений належним чином про місце і час розгляду справи. Про поважні причини неявки суд не повідомив, тому суд вважає за можливе розглянути справу в його відсутність, що не суперечить вимогам ст.77 ЦПК України. Всебічно, повно, обєктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, зясувавши обставини на які посилалися сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень, оцінивши ці докази в сукупності, суд приходить приходить до наступного. На підставі ст.ст. 10, 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених сторонами обставин. Доказами, відповідно до ст. 57 ЦПК України, є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними (ст. 58 ЦПК України) та допустимими (ст. 59 ЦПК України). Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають ті обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Однак, згідно ст. 61 ЦПК України, підставою для звільнення від доказування є обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набуло законної сили, які не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як вбачається з матеріалів справи, згідно наказу концерну «Укрспирт» № 185-к від 31.05.2011 року [PERSON] було призначено тимчасово виконуючим обовязки директора ДП Івашківський спиртзавод по 01.06.2011 року. Після чого, до вказаного наказу неодноразово систематично вносились зміни щодо продовження терміну перебування [PERSON] на посаді тимчасово виконуючого обовязки ДП Івашківський спиртзавод. Так, останній раз, наказом №306-к від 24.12.2014 року за підписом виконуючого обовязки голови концерну «Укрспирт» [PERSON] було визначено кінцевий термін знаходження позивача на посаді тимчасово виконуючого обовязки директора ДП Івашківський спиртзавод по 24.06.2015 року. Після зазначеної дати [PERSON] продовжував працювати на посаді директора ДП Івашківський спиртзавод, здійснюючи керівництво підприємством згідно з посадовою інструкцією. Тобто, з 24.06.2015 року трудові відносини фактично тривали і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення, відповідно з того часу позивач вважав, що трудовий договір з ДП концерном «Укрспирт» продовжено на невизначений термін. Згідно наказу № 98-к від 13.08.2015 року, [PERSON], як тимчасово виконуючого обовязки директора ДП Івашківський спиртзавод звільнено з роботи 17.08.2015 року у звязку з закінченням строку трудового договору (п.2 ст.36 КЗпП України). Даний наказ підписаний заступником голови комісії з ліквідації [PERSON], яка не мала таких повноважень на прийняття відповідного рішення. З вказаного наказу про звільнення зазначено, що підставою для звільнення позивача є протокол № 10 засідання ліквідаційної комісії Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості від 13.08.2015 року. Як вбачається з протоколу № 10 засідання ліквідаційної комісії Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості від 13.08.2015 року член комісії [PERSON] повідомив про наявність кримінального провадження СУ ГУ МВС України в Харківській області від 29.05.2014 року відносно службових осіб ДП Івашківський спиртзавод за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України , а також ознайомив членів комісії з ухвалою Киїівського районного суду м. Харкова від 06.07.2015 року про надання тимчасового доступу до речей та документів. З цією метою, до вирішення усіх питань судовими та правоохоронними органами, запропоновано призначити іншого тимчасово виконуючим обовязки ДП Івашківський спиртзавод. Заступник голови комісії [PERSON] клопотала про наявність достойної кандидатури на посаду т.в.о. директора ДП Івашківський спиртзавод [PERSON]Б.У звязку з наведеними обставинами було прийнято рішення призначити [PERSON] тимчасово виконуючим обовязки директора ДП Івашківський спиртзавод з 13.08.2015 року. Видати відповідний наказ та уповноважити [PERSON] на його підписання. Уповноважити [PERSON] на проведення перереєстрації відомостей про керівника у державного реєстратора. Отже, члени ліквідаційної комісії прийняли рішення щодо призначення іншого виконуючого обовязки директора ДП Івашківський спиртзавод на підставі того, що відносно службових осіб заводу є кримінальне провадження.Тобто фактично підставою для звільнення позивача стала наявність кримінального провадження. У відповідності до п.7 ч.1 та ч.2 ст. 36 КЗпП підставою припинення трудового договору в тому числі є набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи. У такому випадку особа підлягає звільненню з посади у триденний строк з дня отримання органом державної влади, органом місцевого самоврядування, підприємством, установою, організацією копії відповідного судового рішення, яке набрало законної сили. Тобто, реєстрація кримінального провадження № 12015220000000344 за ст. 191 ч. 4 КК України не може бути підставою для прийняття рішення про звільнення, відповідно протокол № 10 засідання ліквідаційної комісії Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості від 13.08.2015 року в частині призначення іншого тимчасово виконуючого обовязки ДП Івашківський спиртзавод, а також наказ про звільнення № 98-к та № 99-к від 13.08.2015 року ґрунтується не на нормах діючого законодавства України. Судом було встановлено , що рішення про звільнення позивача було прийнято неповноважною особою та відповідний наказ був підписаний особою, яка не має повноважень приймати рішення щодо звільнення та призначення директора ДП Івашківський спиртзавод, оскільки згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців станом на 19.08.2015 року від імені Концерну «Укрспирт» діяли керівник [PERSON] та голова комісії з припинення [PERSON] Наведені обставини також підтверджуються доказами, наявними в матеріалах справи. Так, згідно листа Головного територіального управління юстиції у Харківській області від 13.10.2015 року №Б-251/0802-25 на час складання даного листа відповідно до Наказу Мінагрополітики України від 12.11.2014 року № 445 [PERSON] є керівником концерну, водночас [PERSON] є головою комісії з припинення, членами комісії ліквідаційної є : [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Згідно протоколу № 10 засідання ліквідаційної комісії Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості від 13.08.2015 року у складі членів комісії були [PERSON]С.(заступник голови комісії), [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] Отже, склад ліквідаційної комісії концерну «Укрспирт» був неповноважний, бо приймались рішення у відсутність повноважного голови ліквідаційної комісії, яким на час прийняття відповідних рішень був [PERSON] Що також вбачається з п. 4. Постанови Кабінету міністрів України від 28 липня 2010 р. N 672 «Про утворення Державного підприємства спиртової та лікеро-горілчаної промисловості» , де зазначено, що з Постановою КМУ N 627 від 26.08.2015 головою комісії з ліквідації Державного концерну спиртової та лікеро-горілчаної промисловості (концерн "Укрспирт") було призначено заступника Міністра аграрної політики та продовольстваЛапу [PERSON]. Тобто до 26.08.2015 року головою ліквідаційної комісії концерну «Укрспирт» був [PERSON], тому [PERSON] не мала повноважень приймати кадрові рішення та підписувати накази про звільнення чи прийняття на роботу керівників спиртових заводів, які підпорядковані концерну «Укрспирт». Відповідно до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст.16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. За змістом ч.6 ст.5-1 КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Згідно ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частина шоста статті 43 Конституції України гарантує громадянам захист від незаконного звільнення. Як роз'яснено у п.1, 18, 33 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» на суд покладено обов'язок охороняти конституційні права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується; при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язував звільнення. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Правовідносини, що виникають в процесі реалізації права позивача на його захист в зв'язку з незаконним звільненням, засновані на принципі юридичної визначеності. Під принципом юридичної визначеності суд розуміє те, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов'язання, взяті державою в особі відповідних суб'єктів владних повноважень, навіть якщо такі зобов'язання містяться у законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії (типовому договорі). При цьому, якщо держава схвалила певну концепцію, в даному випадку це покладення на відповідний орган обов'язку дотримання вимог законодавства під час вирішення питання звільнення позивача, то суб'єкт владних повноважень вважатиметься таким, що діє протиправно, якщо він відступить від встановлених обов'язків, оскільки схвалення такої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у суб'єктів відповідних правовідносин стосовно суворого додержання суб'єктом владних повноважень такої політики чи поведінки. В контексті особливостей закріпленого практикою Європейського Суду з прав людини принципу юридичної визначеності, факт встановлення чинним законодавством України обов'язку роботодавця дотримуватися чіткої процедури під час вирішення питання звільнення позивача є підставою для виникнення у такої особи (зокрема, позивача) обґрунтованих очікувань щодо належного дотримання суб'єктом владних повноважень покладеного на нього законом обов'язку та не порушення ним прав особи на відповідний захист. Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» зазначено, що трудовий договір на визначений строк укладається лише у разі, коли трудові відносини на невизначений строк не може бути встановлено з урахуванням характеру роботи або умов її виконання, або інтересів працівника (наприклад, його бажання), або в інших випадках, передбачених законодавчими актами, укладення трудового договору на визначений строк при відсутності зазначених умов є підставою для визнання його недійсним у частині визначення строку. В даному випадку [PERSON] фактично працював на посаді тимчасово виконуючого обовязки ДП Івашківський спиртзавод з 31.05.2011 року по 24.06.2015 року, протягом чотирьох років, на підставі відповідних наказів на підставі заяв позивача, якими постійно продовжувався термін знаходження у трудових відносинах, тобто фактично між сторонами було укладено строковий трудовий договір. Після того, як закінчився строковий трудовий договір 24.06.2015 року, [PERSON] продовжував працювати на посаді директора ДП Івашківський спиртзавод, керував підприємством відповідно до посадової інструкції, концерн «Укрспирт» в свою чергу не заперечував щодо продовження знаходження позивача на посаді директора, не заявив своє бажання припинити трудові відносини або запропонувати визначити строк трудового договору, відповідно дія договору із зазначеного часу продовжена на невизначений строк, що узгоджується з приписами Кодексу законів про працю. При таких обставинах , суд приходить до висновку про обґрунтованість заявленого позивачем позову та його задоволення,оскільки звільнення позивача 17.08.2015 року було проведено без законної підстави,а тому позивач повинен бути поновлений на попередній роботі на посаді директора ДП Івашківський спиртзавод, відповідно до вимог ч.1 ст.235 КЗпП України. Відповідно до вимог п.4 ч.1 ст.367 ЦПК України рішення в частині поновлення [PERSON] на посаді директора Державного підприємства Івашківський спиртзавод підлягає негайному виконанню. На підставі п.7 ч.1 та ч.2 ст.36, п.п.1 та 2 ст.24, ч.1 ст.39-1 КЗпП України,

Outcome: approved