Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулась в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким встановити факт її постійного проживання разом із братом - [PERSON], який помер [INFO] у с. Дуліби Жидачівського району Львівської області та визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті її брата - [PERSON], який помер [INFO] у с. Дуліби Жидачівського району Львівської області, право власності на житловий будинок загальною площею - 60,4 кв.м., житловою площею - 44,7 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що в [ADDRESS], на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (син), що підтверджується записами в погосподарських книгах. Частка кожного становила 1/2 житлового будинку. [INFO] помер її батько - [PERSON] - голова двору. Після його смерті відкрилась спадщина на належну померлому частку спірного житлового будинку. На випадок своєї смерті, померлий не розпорядився вказаним майном, тому спадкування відбувалось за законом. За таких обставин [PERSON].(син померлого та відповідно її брат) спадщину після смерті батька фактично прийняв, оскільки вступив в управління та володіння спадковим майном, хоча юридично своїх прав не оформляв. Разом з тим, [INFO] помер [PERSON] - її брат та останній член двору. Після його смерті відкрилась спадщина, яка складається з житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, який знаходиться в [ADDRESS]. На випадок своєї смерті, померлий не розпорядився вказаним майном. Відтак, вона, як єдиний спадкоємець за законом(оскільки власної сім'ї у брата не було), що виявив бажання прийняти спадщину(житловий будинок), яку формально прийняла, оскільки на момент її відкриття спільно проживала із спадкодавцем, звернулася з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті брата - [PERSON], проте отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв'язку з тим, що відсутні докази про прийняття спадщин, а саме факт спільного проживання із померлим, та відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок та господарські будівлі та споруди. Вказана відмова позбавляє її можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому вона змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Представник відповідача - територіальної громади м. Ходорів в особі Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області - Коцовський О.Т. подав заяву, в якій просить розглянути дану справу за відсутності їх представника, оскільки вони не заперечують проти задоволення позовних вимог. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.3 ст.200, ч.4 ст.206 ЦПК України у випадку визнання позову відповідачем суд ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Стаття 41 Конституції України зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученим витягом №245 від 14 березня 2018 року з погосподарської книги с. Дуліби, що згідно запису в по господарській книзі села Дуліби, що зберігаються в сільській раді села Отиневичі, будинковолодіння [ADDRESS] рахується за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (син) /а.с. 25/. Згідно технічного паспорта від 20 квітня 2018 року(копія якого долучена до матеріалів справи) на житловий будинок [ADDRESS], загальна площа вказаного будинку становить 60,4 кв.м.(житлова - 44,7 кв.м.). Рік забудови - 1952. Інвентаризаційна вартість - 184316 грн. /а.с. 27-30/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої статті 120 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою статті 123 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок в [ADDRESS] належав суспільній групі господарств «колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] - голова двору, [PERSON] (син). Частка кожного члена двору становила 1/2. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [INFO], у віці 90 років, в с. Дуліби Жидачівського району Львівської області, помер [PERSON], про що [INFO] зроблено запис №6 та Отиневицькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, від [INFO], видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а.с. 12/. Спадщина відкрилася в цей же день, [INFO], у відповідності до вимог статті 525 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин). Судом встановлено, що спадщина померлого складається із частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що в [ADDRESS](1/2 - як члену колгоспного двору). Відповідно до частини 1 та 2 статті 524 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складав, що стверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області за №244 від 14 березня 2018 року. Також з вказаної довідки вбачається, що на день смерті померлого разом з ним в спірному будинку проживав син - [PERSON] /а.с. 15-17/. Відповідно до статті 529 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки(усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Онуки і правнуки спадкодавця є спадкоємцями за законом, якщо на час відкриття спадщини немає в живих того з їх батьків, хто був би спадкоємцем; вони успадковують порівну в тій частці, яка належала б при спадкоємстві за законом їх померлому родителю. При вищевказаних обставинах, у відповідності до норм статей 529, 549 ЦК УРСР (у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) спадщину після смерті [PERSON] прийняв [PERSON].(син), оскільки як спадкоємець першої черги фактично вступив в управління та володіння спадковим майном. Разом з тим, судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [INFO], у віці 60 років, в с. Дуліби Жидачівського району Львівської області, помер [PERSON], про що 20 березня 2012 року зроблено відповідний актовий запис №9 та Отиневицькою сільською радою Жидачівського району Львівської області, від 20 березня 2012 року, видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а.с. 21/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлого складається із житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що в [ADDRESS](1/2 - як члену колгоспного двору та ? - успадкована після смерті батька). Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складав, що стверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області за №246 від 14 березня 2018 року /а.с. 22/. Відповідно до ч.ч. 2 та 3 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Спадкоємців першої черги не встановлено. Відповідно до ст. 1262 ЦК України у другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його дід та баба як з боку батька так і з боку матері. Дослідженими в судовому засіданні копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER], свідоцтва про одруження серії [NUMBER], витягу з державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народження відповідно до статей 126,133,135 СК України №00019737393, встановлено, що позивачка [PERSON] є відповідно дочкою [PERSON] - голови двору, та рідною сестрою [PERSON]./а.с. 9-11, 20/. Згідно із ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. В поданій до суду позовній заяві [PERSON] пояснила, що протягом останніх років і до дня його смерті спільно проживала зі спадкодавцем [PERSON], оскільки останній був її братом та потребував стороннього догляду та допомоги. Так, факт проживання позивача зі спадкодавцем додатково стверджується довідкою, виданою виконавчим комітетом Ходорівської міської ради Жидачівського району Львівської області за №246 від 14 березня 2018 року, згідно якої: на день смерті спадкодавця, разом з ним дійсно проживала без реєстрації сестра - [PERSON] /а.с. 22/. Встановлення даного факту необхідно для оформлення спадщини, так як у відповідності до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину. Відповідно до ч.2 ст.315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року№ 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз'яснено, якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у зв'язку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Враховуючи вищенаведені факти, суд приходить до переконання про те, що позивач дійсно постійно проживала з [PERSON] на час відкриття спадщини, тобто момент смерті останнього, яка наступила [INFO]. Відтак позивач є такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON], як така, що постійно проживала разом із ним, на час відкриття спадщини. Разом з тим, згідно із постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій №9 від 15 березня 2018 року, виданої приватним нотаріусом Жидачівського районного нотаріального округу Медвідь Н.С., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її брата - [PERSON], який помер [INFO], у зв'язку з тим, що відсутні докази про прийняття спадщини, а саме факт спільного проживання із померлим, та відсутні правовстановлюючі документи на житловий будинок та господарські будівлі та споруди /а.с. 31/. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спадкове майно(житловий будинок), в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; представник відповідача позовні вимоги визнав та проти задоволення позову не заперечує, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved