Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-08 00:00:00

ПАТ «УкрСиббанк» звернулось до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON], [PERSON], у якому просить стягнути на його користь солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №11263351000 від 10.12.2007р. за кредитом та процентами у розмірі 33806,12 дол.США, а також пеню у розмірі 19420,02 грн. [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк», у якому просила визнати недійсним договір кредиту №11263351000 від 10.12.2007р., укладений між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк». В судовому засіданні представник позивача первісні позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, натомість проти задоволення зустрічного позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та пропуск [PERSON] строків позовної давності. Представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення первісного позову заперечувала, посилаючись на те, що банк не довів факт передачі їй кредитних коштів саме у іноземній валюті. Зустрічний позов просив задовольнити у повному обсязі з мотивів ненадання банком повної інформації про умови кредитування та несправедливості окремих умов договору. [PERSON] у судові засідання не зявлявся, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце їх проведення. Заслухавши пояснення сторін, розглянувши матеріали справи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд встановив наступне. 10.12.2007р.між ПАТ «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено Договір про надання споживчого кредиту №\~11263351000 (далі Кредитний договір), згідно з умовами якого банк надав відповідачу кредит у розмірі 44000,00 доларів США на термін до 11.12.2028р. зі сплатою 12,90 % річних, а відповідач зобовязався повернути кредитні кошти у строк та на умовах, передбачених договором (а.с.12-14). Згідно з ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківський кредит будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Звертаючись з зустрічним позовом про визнання Кредитного договору недійсним, [PERSON] посилається на те, що всупереч ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» банк не повідомив позивача про визначені цим положенням кредитні умови, а відтак ввів позичальника в оману у розмінні ч. 1 ст. 229 ЦК України. Крім того, [PERSON] стверджує про несправедливість у розумінні ч. 5 ст. 11, ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» п.п. 5.2, 6.1.2, 3.4.4 Кредитного договору щодо права банку змінити розмір процентної ставки, права банку вимагати дострокового повернення кредиту та зобовязання позичальника здійснювати страхування предмету застави в рекомендованій банком страховій компанії. Відповідно до п. 5.2 Кредитного договору банк може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення у разі здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або депозитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ. Згідно з п. 6.1.2 Кредитного договору сторони погодили, що банк має право визнати термін повернення кредиту таким, що настав згідно пункту 1.2.2 цього договору, та вимагати від позичальника дострокового повернення всієї суми кредиту та повної сплати плати за кредит, змінивши при цьому терміни повернення кредиту та плати за кредит в сторону зменшення. За змістом п. 3.4.4 Кредитного договору позичальник зобовязується не пізніше дати закінчення договору страхування майна-предмету застави здійснювати подальше щорічне страхування предмету застави на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії строком не менше, ніж на один календарний рік. Згідно зі ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За положеннями статей 626628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обовязкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Таким чином, Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 02.12.2015р. №6-1341цс15, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б)\~форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Як вбачається з матеріалів справи, банк надав [PERSON] документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки; у додатках до Кредитного договору «Графік платежів» (а.с.а.с. 140-145), «Графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту» (а.с.а.с. 148-155), а також інформаційному листі (а.с.а.с 138-139), які підписані [PERSON], міститься повна інформація стосовно умов кредитування. При цьому, на момент укладення договору [PERSON] не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала його умови. Крім того, відповідно до ч.ч. 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. З аналізу ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" вбачається, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 11.09.2013р. №6-40цс13, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. [PERSON] не надано суду доказів зміни банком в односторонньому порядку кредитної ставки на підставі п. 5.2 Кредитного договору, зміни банком в односторонньому порядку строку повернення кредиту на підставі п. 6.1.2 Кредитного договору, а також доказів заподіяння позичальнику шкоди внаслідок виконання ним п. 3.4.4 Кредитного договору в частині укладення відповідних договорів страхування, як і взагалі доказів укладення позичальником передбачених Кредитним договором договорів страхування. За таких обставин суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними як зазначених [PERSON] положень Кредитного договору, так і такого договору в цілому на підставі ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховується, що ПАТ «Укрсиббанк» заявлено про застосування наслідків спливу строків позовної давності. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Згідно з ч. 3 ст. 258 ЦК України у редакції, чинній на момент укладення оскаржуваного Кредитного договору, позовна давність у п'ять років застосовується до вимог про визнання недійсним правочину, вчиненого під впливом насильства або обману. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою про визнання недійсним Кредитного договору від 10.12.2007р. лише у березні 2016 року, тобто з порушенням визначених ЦК України строків позовної давності. Оскільки [PERSON] не надано доказів поважності причин пропуску такого строку, суд доходить висновку про існування також визначених ч. 4 ст. 267 ЦК України підстав для відмови у задоволенні зустрічного позову. Відповідно до ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ст.629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст.610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Всупереч вищевикладеним положенням, відповідач свої зобовязання належним чином не виконала, допустила прострочення повернення кредитних коштів та сплати відсотків за користування кредитом, внаслідок чого у неї виникла прострочена заборгованість за Кредитним договором, яка відповідно до розрахунку станом на 15.06.2015р. складалась з простроченої заборгованості за кредитом у розмірі 1924,02 дол.США та простроченої заборгованості за процентами у розмірі 3278,24 дол.США. За змістом п. 4.1 Кредитного договору за порушення термінів повернення кредиту та сплати процентів за кредит позичальник сплачує банку пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми гривневого еквіваленту суми простроченої заборгованості, розрахованої за кожен день прострочення платежу, починаючи з 32 календарного дня. У звязку з неналежним виконанням зобовязань за кредитним договором відповідачу станом на 15.06.2015р. також була нарахована пеня у розмірі 19420,02 грн. Крім того, відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, позивач направляв відповідачам вимоги від 29.04.2015р. про погашення простроченої заборгованості (а.с.а.с. 39-46), проте доказів виконання своїх зобовязань позичальником суду не надано. Відтак суд доходить висновку про виникнення у позивача права на дострокове стягнення заборгованості за Кредитним договором, з урахуванням чого така заборгованість відповідно до розрахунку станом на 15.06.2015р. становить 33806,12 дол.США, що складається з: заборгованості за кредитом у розмірі 30174,02 дол. США (у тому числі, прострочена заборгованість за кредитом у розмірі 1924,02\~дол.\~США), заборгованості за процентами у розмірі 3632,10 дол. США (у тому числі, прострочена заборгованість за процентами у розмірі 3278,24 дол. США). Крім того, стягненню підлягає також нарахована пеня за Кредитним договором у сумі 19420,02\~грн. Всупереч положенням статті 60 ЦПК України відповідач не надав суду жодних доказів, які б спростовували факт існування вказаної заборгованості, або підтвердили інший її розмір. Суд не бере до уваги посилання відповідача на ненадання банком суду меморіального ордеру на підтвердження факту перерахунку на рахунок відповідача відповідних коштів саме у іноземній валюті як на підставу для відмови у задоволенні первісного позову, з огляду на наступне. Представник [PERSON] у судовому засіданні не заперечував проти факту одержання визначеного Кредитного договору кредиту, проте стверджував, що такий кредит надавався у гривні та у гривні здійснювалось виконання позичальником своїх зобовязань з повернення кредиту. Водночас, факт видачі кредиту [PERSON] у розмірі 44000,00 дол. США підтверджується меморіальним ордером №0610513561 від 10.12.2007р. (а.с. 136). Суд не бере до уваги посилання представника [PERSON] на відсутність на наданому банком меморіальному ордері підпису позичальника, оскільки за змістом Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Правління Національного банку України від 21.01.2004р. №\~22, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 29.03.2004р. за № 377/8976, у меморіальному ордері відсутній такий реквізит. Крім того, незважаючи на те, що судом оголошувалась перерва для надання представнику [PERSON] можливості надати докази на підтвердження свого твердження про виконання позичальником своїх зобовязань за Кредитним договором у гривнях, суду такі докази так і не були надані. Натомість представником банку надано заяву-індивідуальну угоду про купівлю іноземної валюти або банківських металів для погашення кредитної заборгованості №1 від 03.04.2014р., підписану [PERSON] З урахуванням викладених обставин знищення банком оригіналу меморіального ордеру, що підтверджується [PERSON] № 3 від 27.10.2013р., не може бути підставою для звільнення відповідача від виконання зобовязань за Кредитним договором. Відповідно до п.12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012р. № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533\~ЦК. Аналогічний висновок щодо застосування норм права викладено у постанові Верховного Суду України від 14.09.2014р. №6-145цс14, а тому має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права відповідно до ч. 1 ст. 3607 ЦПК України. З огляду на викладене, а також враховуючи наявність у ПАТ\~«УкрСиббанк» ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями (а.с.а.с. 20-23), суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення первісного позову у повному обсязі. Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved