Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-01 00:00:00

Позивач [PERSON] 17 грудня 2014 року звернулася до суду з позовною заявою про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач в позовній заяві зазначила, що [INFO] померла її мати - [PERSON], яка мешкала в с. Пархомівка, Краснокутського району, Харківської області. Після її смерті відкрилася спадщина. Позивач являється спадкоємцем за заповітом, оскільки при житті [PERSON] був складений заповіт, згідно якого вона заповіла позивачу в спадок земельну частку (пай), яка належала їй згідно сертифікату, однак при житті померлою матір'ю позивача був виготовлений Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ХР №020392. Після смерті матері позивач з приводу оформлення спадщини зверталася до Краснокутської державної нотаріальної контори, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності, в зв'язку з відсутністю предмета заповіту. Позивач має намір успадкувати майно, оскільки являється спадкоємцем першої черги за законом , в зв'язку з чим звернулася до суду з позовом про визнання права власності на земельної ділянки розміром 4,5568 га, яка розташована на території Пархомівської сільської ради. В відкрите судове засідання позивач не з'явилася, однак надала суду заяву про підтримання позовних вимог та про слухання справи у її відсутність. Представник відповідача - Пархомівської сільської ради Краснокутського району Харківської області в судовому засіданні не заперечував проти задоволення позову. Вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Матеріалами справи встановлено, що [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть [NUMBER], виданого Пархомівською сільською радою Краснокутського району Харківської області 12 березня 2014 року. По Пархомівській сільській раді Краснокутського району Харківської області зареєстрований заповіт від 07.10.2002 року, згідно якого [PERSON] земельну частку (пай) в розмірі 5,04 умовних кадастрових гектарів, що належить їй на підставі сертифікату серії ХР № 02664, заповіла своїй дочці - [PERSON] повністю. 24 грудня 2004 року заповідачка [PERSON] отримала Державний акт на право власності на земельну ділянку Серії ХР № 020392 на земельну ділянку площею 4,5568 га, яка розташована на території Пархомівської сільської ради, Краснокутського району, Харківської області, КСП «Україна». Позивач після смерті матері [PERSON] з приводу оформлення спадщини зверталася до Краснокутської державної нотаріальної контори, але їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності, в зв'язку з відсутністю предмета заповіту ( постанова про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 19.11.2014 року №1201/02-31), а тому позивач позбавлена можливості прийняти спадщину за заповітом. Відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до вимог ст.ст.1217, 1223 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або законом. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини, право на спадкування одержують особи, зазначені у статтях 1261-1265 ЦК України. Згідно ст.1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, тобто [PERSON]. Факт, що [PERSON] являється донькою спадкодавці [PERSON] підтверджується свідоцтвом про її народження та про укладення шлюбу, копії яких знаходяться в матеріалах справи. Право власності на земельну ділянку відповідно до ст.1225 ЦК України переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до ч.1 ст. 125 Земельного Кодексу України право власності на земельні ділянки виникає після одержання її власником документу, що посвідчує право власності, та його державної реєстрації. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, як передбачено п. а ч.3 ст. 152 Земельного Кодексу України. Громадяни України набувають право власності на земельні ділянки на підставі прийняття спадщини , як визначено в ст.81 ч.1 п. г Земельного Кодексу України. Також, як вбачається з ч.1 п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 "Про судову практику у справах про спадкування " відповідно до статті 1225 ЦК право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Право спадкодавця [PERSON] на земельну ділянку підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку Серії ХР № 020392. Згідно із ч.1 ст.15 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно ч.1 ст.57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. При таких обставинах суд вважає, що позивач [PERSON], як спадкоємець після смерті спадкодавці [PERSON], має право на земельну ділянку в порядку спадкування за законом відповідно до чинного законодавства, оскільки вона надала суду достатньо доказів, які підтверджують позов, а визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. На підставі вищевказаного та

Outcome: approved