Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] 08 грудня 2015 року звернулась до суду з позовом, на обґрунтування якого зазначила, що 30 грудня 2010 року помер батько позивачки [PERSON]. За життя, [PERSON] залишив заповіт на імя позивача. Після його смерті залишився зокрема житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в с.м.т.\~Варва Варвинського району Чернігівської області, пров.Замковий, б.7. Позивач звернулась до відповідної нотаріальної контори з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак отримала відмову, оскільки не змогла надати правовстановлюючі документи на це майно. Вказує, що право власності на спірний будинок належало спадкодавцеві на підставі акту прийомки в експлуатацію, планом забудови, довідкою з МБТІ. В судове засідання позивач [PERSON] не зявилась, про день місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Надала заяву про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача Варвинської селищної ради в судове засідання не зявився. Про день місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. До початку розгляду справи від Варвинського селищного голови надійшла заява, про визнання позову та розгляд справи за відсутності представника відповідача. Третя особа по справі [PERSON] в судове засідання не зявилась про день місце та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Подала до суду письмову заяву, в якій проти задоволення позовних вимог не заперечувала, наголосила на відсутності у неї права на обовязкову частку у спадковому майні та просила розглянути справу за її відсутності. Суд дослідивши матеріали справи дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні обставини. 30 грудня 2015 року помер [PERSON] (а.с. 7). Після його смерті залишилась спадщина, зокрема житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в с.м.т.\~Варва Варвинського району Чернігівської області, пров.\~Замковий, б.7 (а.с. 28-31). Згідно до довідки, виданої КП «Прилуцьке міжміське бюро технічної інвентаризації» від 06.10.2011 року (а.с. 28) будинок за адресою с.м.т.Варва Варвинського району Чернігівської області, пров.Замковий, б.7 належав на підставі свідоцтва про право власності від 02.04.1962 р. №204. Будинок (літ. А1, 1922 року побудови) знесений, в 1979 році побудований новий будинок, згідно дозволу виданого на померлого [PERSON] Право власності не зареєстровано. У відповідності до акту обстеження житлового будинку, господарських будівель і споруд по пров.\~Замковому 7 в с.м.т.\~Варва Варвинського району Чернігівської області комісією встановлено, що житловий будинок загальною площею 73,7 кв.м. збудований в 1979 р. Комісія вважає, що житловий будинок та господарські будівлі і споруди відповідають державним стандартам, нормам та правилам та безпечні для проживання людей (а.с.31). Згадуваний будинок було передано згідно акту прийомки виконаних робіт від 22 січня 1980 року. Згідно до інвентаризаційно технічної докумнтації (а.с.14-18) будинок №7 по пров. Короленка (що був перейменований у пров.Замковий - а.с.29) в с.м.т.Варва був збудований у 1979 році. Як вбачається із технічного паспорту (а.с. 23-27) на земельній ділянці за адресою с.м.т.Варва, пров.Замковий 7, розташовано будинок - літ А1, прибудова - літ. а1, тамбур - літ. а4, погріб - літ. ПГ, сараї - літ.Б-1, б-1, літня кухня - літ. В1, ворота та огорожа літ. - №1, №2. Земельна ділянка кадастровий номер 7421155100:01:001:0333, на якій розташоване спірне домоволодіння була успадкована позивачкою, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину. За життя, [PERSON], 13 жовтня 2009 року залишив заповіт, відповідно до якого на випадок своєї смерті житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами розташований за адресою с.м.т.Варва Чернігівської області провулок Замковий будинок 7 та земельну ділянку за тією ж адресою заповів своїй доньці [PERSON], [INFO] Даний заповіт чинний та інших заповітів померлий не мав. Як вбачається із довідки [PERSON] проживав і був зареєстрований до дня смерті в с.м.т.\~Варва, пров.\~Замковий 7, Варвинського району Чернігівської області. На день його смерті та протягом шести місяців після його смерті за зазначеною адресою були зареєстровані та проживали донька [PERSON] [INFO], донька [PERSON] [INFO], онук [PERSON] [INFO] Позивач 16 лютого 2012 року подав заяву до Варвинської районної державної нотаріальної контори про прийняття спадщини після смерті [PERSON]. Згідно до свідоцтва про народження [PERSON], [INFO] є донькою [PERSON]. Як вбачається із копії спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] будь які інші спадкоємці заяв про прийняття спадщини не подавали. Позивач звернулась до нотаріуса з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] 16 листопада 2015 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальних дій позивачці було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на спірний житловий будинок. 14 грудня 2015 року позивач отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку кадастровий номер 7421155100:01:001:0333. Наведені обставини на думку суду мали місце, та підтверджуються наявними у матеріалах справи письмовими доказами. Із наведених обставин справи вбачається, що між сторонами виник спір, щодо спадкування позивачем права на житловий будинок після смерті його батька. Умови, порядок та черговість спадкування передбачені положеннями Цивільного Кодексу України. Так, ст. 1216 ЦК України визначає спадкуванням, як перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України, про що зазначено у ч.ч. 1,2 ст. 1223 згадуваного Кодексу. Згідно до ч.1 ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Заява про відмову від прийняття спадщини подається нотаріусу за місцем відкриття спадщини. Відмова від прийняття спадщини може бути відкликана протягом строку, встановленого для її прийняття, як передбачено ч.6 вказаної статті. Як вбачається із ч.5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до п.3.1 листа ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013\~ № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. У 1979 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до пяти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не повязували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обовязкової реєстрації таких прав. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Аналізуючи наведені правові норми, правовідносини та обставини справи суд доходить висновку про обґрунтованість вимог позивача. Так, обґрунтованими є твердження позивача, що вона [PERSON] є спадкоємцем за заповітом померлого 30 грудня 2010 року спадкодавця [PERSON] Спадщину прийняла шляхом фактичного поживання разом із спадкодавцем. Інший спадкоємець за законом [PERSON], заяву про прийняття спадщини не подавала, та про наявне у неї право на обовязкову частку у спадщини суду не повідомила. Згодом, позивач подала заяву про видачу свідоцтва про право на спадщину, але отримала нотаріальну відмову про неможливість оформлення спадкових прав у звязку з відсутністю документів, які б підтверджували право власності на житловий будинок. Належність спадкодавцю права на відповідний житловий будинок підтверджується наявними у справі доказами, та підлягає включенню до спадкової маси та відповідного спадкування ним. Ухвалюючи рішення, суд бере до уваги наявність у позивача права вирішення спору щодо визнання права власності у судовому порядку, факт неможливості на даний час реєстрації права власності, відповідну відмову державного нотаріусу у вчиненні нотаріальної дії. Зважаючи на наведене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved