Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-15 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулася до суду з позовом до відділу освіти Жидачівської районної державної адміністрації (далі - відділ освіти Жидачівської РДА), в якому, з урахуванням уточнень, просить стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі, а саме невиплачену індексацію заробітної плати за 2015 рік в сумі 3 366,55 грн. Позов обґрунтовує тим, що, вона, працює на посаді вихователя у ДНЗ «Калинонька». У грудні 2015 позивачка звернулась до відповідача із заявою про нарахування та виплату їй індексації заробітної плати за 2015 рік, проте відповідачем було відмовлено у такому нарахуванні та виплаті індексації, що є порушенням ст. 33 Закону України «Про оплату праці», ст.ст. 2,4 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», абз.с 4 ст. 18 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії». Відтак просить стягнути з відповідача заборгованість у розмірі 3 366,55 грн. Відповідно до протоколу повторного автоматичного розподілу судової справи між суддями від 04.08.2020 автоматизованою системою документообігу суду визначено суддю Равлінка Р.Г. /а.с.117/ Ухвалою від 06.08.2020 справу прийнято до розгляду та призначено до відкритого судового засідання в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін на 31.08.2020 о 15 год. 00 хв. /а.с.119-120 / 31.08.2020 розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою сторін у судове засідання на 19.11.2020./а.с.139/ 19.11.2020 розгляд справи було відкладено у зв`язку із необхідністю витребування додаткових доказі по справі на 16.12.2020. /а.с. 152/ В судове засідання [PERSON] , будучи належним чином повідомлена, не з`явилась, подала до суду заяву в якій просила розгляд справи здійснювати за її відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечує Представник відповідача - відділу освіти Жидачівської РДА у судове засідання не з`явився, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, про причину неявки не повідомив, відзив на позов не подав. Згідно ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши матеріали справи, дав оцінку зібраним доказам, вважає, що неявка відповідача не є перешкодою для розгляду справи, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів про права та взаємовідносини сторін і позов слід задовольнити, ухваливши заочне рішення, що відповідає положенням статті 280 ЦПК. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 1 ст. 5 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України). Даний принцип полягає у прояві в змагальній формі ініціативи та активності осіб, які беруть участь у справі. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин даної справи. Сторони зобов`язані визначити коло фактів, на які вони можуть посилатися як на підставу своїх вимог і заперечень, і довести обставини, якими вони обґрунтовують ці вимоги й заперечення (ч. 1 ст. 81 ЦПК України), крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Пленум Верховного Суду України у пункті 11 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 № 11 роз`яснив, що у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, котрі мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку усіх доказів. Виходячи із наведених вище процесуальних норм, практики та роз`яснень, суд, перевіривши порушення прав та обов`язків позивача в межах заявлених ним вимог, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Частиною 2 статті 233 КЗпП України передбачає, що у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний суд України у своєму рішенні №9-рп/2013 від 15.10.2013 року, дійшов висновку про те, що в аспекті конституційного звернення положення частини другої статті 233 Кодексу Законів про працю України слід розуміти так, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Відповідно до положень Закону України «Про Конституційний суд України» рішення Конституційного суду України є остаточним, не підлягає оскарженню та є обов`язковим на всій території України Як вбачається із копії трудової книжки [PERSON] , остання призначена на посаду вихователя з навантаженням 1,0 ставки у ДНЗ «Калинонька» з 31.08.2012. /а.с.9/, Згідно довідки, виданої 02.12.2020 відділом освіти Жидачівської РДА не виплачена індексація заробітної плати за 2015 рік [PERSON] становить 3 366,55 грн. /а.с.157/ Відповідно до ч.5 ст. 95 КЗпП України, заробітна плата підлягає індексації у встановленому порядку. Порядок індексації заробітної плати врегульовано Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» та «Порядком проведення індексації грошових доходів населення», затверджених Постановою КМ України №1078 від 17 липня 2003 року. Статтею 33 Закону України «Про оплату праці» передбачено, що в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація грошових доходів населення- це встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 13 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення»). У статті 2 Закону України «Про оплату праці» визначено структуру заробітної плати, складовими частинами якої є основна заробітна плата та додаткова. Додаткова заробітна плата включає в себе доплати, надбавки, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством. Приписами ч.2 ст.5 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» передбачено, що підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з Державного бюджету України, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів Державного бюджету України. Таким чином, законодавством України передбачено підвищення розміру оплати праці у зв`язку з індексацією і дане підвищення не скасоване у встановленому порядку. Законом України «Про внесення змін та визнання такими, що втратили чинність, деяких законодавчих актів України» від 28 грудня 2014 року №76-VIII внесено зміни у вказану норму, вона доповнена частиною 6. В цій нормі зазначено, що проведення індексації грошових коштів доходів населення здійснюється у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, бюджету Пенсійного фонду України та бюджетів інших фондів загального обов`язкового державного соціального страхування на відповідний рік. Порядком проведення індексації грошових доходів населення затверджений постановою КМУ від 17.07.2003 року № 1078 в редакції чинній на момент виникнення спірних правовдносин, передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення і поширюється на підприємства, установи та організації незалежно від форми власності і господарювання, а також на фізичних осіб, що використовують працю найманих працівників. Підвищення грошових доходів громадян у зв`язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, в якому офіційно опубліковано індекс споживчих цін. Індексація грошових доходів населення проводиться у разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані в гривнях на території України, які не мають разового характеру, це, зокрема, оплата праці найманих працівників підприємств, установ, організацій у грошовому виразі, яка включає оплату праці за виконану роботу згідно з тарифними ставками (окладами) і відрядними розцінками, доплати, надбавки, премії, гарантійні та компенсаційні виплати, передбачені законодавством, а також інші компенсаційні виплати, що мають постійний характер. Виплата сум індексації грошових доходів здійснюється за рахунок джерел, з яких провадяться відповідні грошові виплати населенню, зокрема, підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів; підприємства, установи та організації, що фінансуються чи дотуються з державного бюджету, підвищують розміри оплати праці (грошового забезпечення) у зв`язку з індексацією за рахунок власних коштів і коштів державного бюджету. Спори з питань індексації грошових доходів підлягають розгляду в судовому порядку. Таким чином, жоден з чинних нормативних актів, який регулює питання нарахування та виплати заробітної плати, не звільняє роботодавця від обов`язку виплати індексації заробітної плати, як складової частини заробітної плати. Відсутність бюджетних асигнувань на фінансування витрат на індексацію заробітної плати працівників бюджетних установ, без затвердженого для них особливого порядку індексації у межах фінансових ресурсів бюджетів усіх рівнів, не дає підстав не нараховувати та не виплачувати індексацію заробітної плати встановленої Законом. Відповідно до пунктів 23, 26 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кечко проти України» від 08.11.2005 року, судом зауважено, що в межах свободи дій держави визначати, які надбавки виплачувати своїм робітникам з державного бюджету. Держава може вводити, призупиняти чи закінчити виплату таких надбавок, вносячи відповідні зміни в законодавство. Однак, якщо чинне правове положення передбачає виплату певних надбавок, і дотримано всі вимоги, необхідні для цього, органи державної влади не можуть свідомо відмовляти у цих виплатах доки відповідні положення є чинними. Європейський Суд не прийняв аргумент уряду України щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань. Згідно зі ст.ст. 17, 18 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди при розгляді справ застосовують практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Стаття 43 Конституції України передбачає, зокрема, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Для більшості осіб заробітна плата є основним або навіть єдиним джерелом для існування, а тому оплата праці є однією із найважливіших гарантій. У рішенні Конституційного суду України від 15 жовтня 2013 №9-рп/2013 зазначено, що держава передбачає заходи, спрямовані на забезпечення реальної заробітної плати, тобто грошової винагороди за виконану роботу як еквівалента вартості споживчих товарів і послуг. На підставі положень частини шостої статті 95 КЗпП України, статей 33, 34 Закону України «Про оплату праці», такими заходами є індексація заробітної плати та компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати. Відповідачем не заперечується факт невиплати позивачу індексації за вказаний період, оскільки на адресу суду відділом освіти надано довідку із зазначенням такої заборгованості. Більше того, у довідці про заборгованість невиплаченої індексації заробітної плати [PERSON] за 2015 рік відділом освіти заначено нараховану суму індексації у розмірі 4 981,55 грн., суму виплаченої індексації за 2015 рік у розмірі 1 615,00 грн. та суму заборгованості станом на 01.01.2016 у розмірі 3 366,55 грн. /а.с.157/ Виходячи із наведеного, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно ч.ч.1,6 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пункту 1 ч. 1ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач, на час подання до суду позовної заяви у справі про стягнення заробітної плати, була звільнена від сплати судового збору. З урахуванням вказаних правових норм, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 580,00 гривень (ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).

Outcome: approved