Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська із зазначеним позовом та просить суд позбавити відповідача [PERSON] щодо її малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Позивач в судове засідання не з`явилася, але надала до суду письмову заяву про розгляд справи в її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про день та час розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник третьої особи в судове засіданні не з`явився, але надав до суду письмову заяву про розгляд справи в його відсутності, позовні вимоги позивача підтримує. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено наступне. Відповідач [PERSON] , є матір`ю малолітніх [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження. Також згідно свідоцтв про народження батьком малолітніх дітей записан [PERSON] . Відомості про батька до актового запису про народження внесені на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного Кодексу України. Малолітні [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] фактично проживають разом з позивачем по справі у зв`язку з тим, що їх мати не виконує своїх батьківських обов`язків по їх вихованню, офіційно ніде не працює, періодично змінює місце свого фактичного проживання та співмешканців, зловживає наркотичними засобами та веде аморальний спосіб життя. При цьому доля дітей залишається поза її увагою. Відповідач не проявляє ніякої материнської турботи по відношенню до дітей. Здоров`ям та навчанням не цікавиться. Батьківські збори не відвідує. На теперішній час [PERSON] відвідує КЗО «Дошкільний навчальний заклад (Ясла-садок) №368 комбінованого типу» ДМР, групу старшого дошкільного віку « Ромашка » з 23.08.2018 р. [PERSON] відвідує КЗО «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №368 комбінованого типу» ДМР, групу раннього віку « Вишенька » з 05.09.2018 р. Діти характеризуються з позитивної сторони та у характеристиці вказано, що про дітей піклується саме бабуся - позивач у справі [PERSON] Позивач самостійно займається вихованням та утриманням дітей. Відповідно до ст.3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки, або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати до самостійного життя та праці. Відповідно до положень принципу № 6, принципу № 7 абз. 2 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією № 1385 Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, дитина заради повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та порозуміння. Вона має, коли це є можливим, зростати під опікою і відповідальністю її батьків і в будь-якому випадку в атмосфері любові, моральної і матеріальної забезпеченості. Найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її навчання, ця відповідальність покладена переш за все на батьків. Статтею 27 цієї Конвенції закріплено визнання права кожної дитини на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку, а також відповідальність батьків про створення умов, що необхідні для розвитку дитини у межах своїх фінансових здібностей. Приписами ст. 12 даної Конвенції кореспондується право дитини бути почутою, відповідно до яких, дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, коли приймають рішення, що стосуються її життя, і що дитина має право на висловлення своїх поглядів і на те, що її погляди братимуться до уваги, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Приписами ст. 171 Сімейного кодексу України також задекларовано право дитини на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також з питань сім`ї. Дитина, яка може висловити думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує не лише любові та розуміння, а й матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; забезпечувати здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; поважати дитину. У свою чергу, приписами ст.155 Сімейного кодексу України встановлено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків має ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від виховання дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною другою ст. 157 СК України встановлено обов`язок того з батьків, хто проживає окремо від дитини брати участь у її вихованні. Кожна дитина відповідно до ст. 8 Закону України від 26.04.2001 р. № 2402-ІІІ "Про охорону дитинства" має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до Закону України. Згідно ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, що їх заміняють, зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання; створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних, історичних і культурних цінностей українського та інших народів; підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами. Згідно ст. 59 ЗУ «Про освіту» відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини покладається на її батьків. Згідно Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» від 7 грудня 2017 року № 2229-VIII будь-яке насильство над дитиною, в тому числі і психологічне, забороняється. У свою чергу, з урахуванням приписів ст. 165 Сімейного кодексу України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому перебуває дитина, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» визначається, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, підготовку її до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на фізичний розвиток дитини як складову виховання, не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу, не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як один окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини є підставою для позбавлення батьківських прав. Згідно з висновком Шевченківської районної у місті Дніпрі ради, як органу опіки та піклування від 12.08.2019 року № 13/15-141, Шевченківська районна у м. Дніпрі рада вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] відносно дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Враховуючи положення вищезазначених нормативно-правових актів суд приходить до висновку, що викладені обставини, як кожна окремо, так і в сукупності, є підтвердженням ухилення відповідача від виховання дитини, свідомого нехтування своїми батьківськими обов`язками, що є підставою для позбавлення батьківських прав і у даному випадку позбавлення відповідача батьківських прав фактично не змінить тривалу уже існуючу обстановку ситуацію між матір`ю та дитиною, а тому позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір.

Outcome: approved