Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] товариства [PERSON] «ПриватБанк», третя особа на стороні відповідача: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги мотивовано тим, що постанову про звернення стягнення на заробітну плату від 24.05.2018 року державного виконавця Першого відділу ДВС м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області [PERSON] за ВП № 56042642 направлена на ПП «Завод технологічного обладнання «Аванпак» по місцю його роботи для проведення грошового стягнення на користь відповідача і дане стягнення проводиться за заявою відповідача від 16.02.2018 року № 201802160456 на адресу Першого відділу ДВС м. Чернівці та на підставі виконавчого напису від 13.06.2017 року приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 5422. Згідно виконавчого напису на користь відповідача проведено стягнення в розмірі 26482,01 грн., яке складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 925,90 грн.; заборгованості за відсотками у розмірі 9571,15грн.; заборгованості з пені у розмірі 15984,96 грн. Обгрунтовуються крім наведеного вимоги і тим, що стягнення проводиться відповідно до умов кредитного договору № СVF0R001330019 від 21.09.2005 року та розрахунку заборгованості за період з 21.09.2005 року по 15.05.2017 року, проте вимоги відповідача за кредитним договором від 21.09.2005 року за яким залишилось до сплати 925,90 грн. в межах строку позовної давності в судовому порядку не розглядались, договір не містить даних про не застосування позовної давності, а розрахунок є лише документом для внутрішнього користування. Вказує, що зазначені обставини були відомі відповідачу, який всупереч вимогам закону, в червні 2017 року, майже через десять років, звернувся до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису. Вважає, що пропущення строку звернення не тільки до суду, але і до нотаріуса є безумовною підставою для відмови в вимогах про стягнення боргу, нарахування відсотків і пені, а здійснений виконавчий напис не підлягає виконанню згідно вимог ст.267 ЦК України. Просить позовні вимоги задовольнити та стягнути на його користь судові витрати. Відповідно до ст.19 ч.4 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Відповідно до\~ст.274 ч. 1 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 13.07.2018 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з викликом сторін та надано відповідачу строк для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву (ч. 5 ст. 279 ЦПК України). Відповідачем [PERSON] товариством [PERSON] «ПриватБанк» до суду подано відзив на позовну заяву у встановлений судом строк. Обгрунтовують обставини відзиву тим, що позивач відповідно, до укладеного договору №CVF0R001330019 від 21.09.2005 року отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. та 25.05.2017 року ПАТ ПриватБанком на адресу позивача було направлено письмову вимогу про наявність заборгованості; при цьому вказують, що доказів того, що на момент вчинення виконавчого напису приватним нотаріусом Чернігінвського міського нотаріального округу позивач, ставив під сумнів безспірність вимог банку відсутні. Вважають, що позивачем не зазначено доказів про направлення ним заперечень з приводу правомірності чи ні розрахунку боргових зобовязань, відсутні і докази щодо оскарження кредитного договору. Просять, відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] в судове засідання не зявився, будучи повідомленим про день, час і місце розгляду справи, від останніх в суд поступила письмова заява з клопотанням про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримано позивачем, представником в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] товариства [PERSON] «ПриватБанк» - [PERSON] в судове засідання повторно не зявилася, будучи повідомленими про день, час і місце розгляду справи належним чином, в матеріалах міститься клопотання представника про розгляд справи у її відсутність, просила відмовити в задоволенні позову. Третя особа на стороні відповідача: приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON], в судове засідання не зявився, будучи повідомленим про день, час і місце розгляду справи належним чином, від останнього до суду поступила письмова заява з клопотанням справу розглянути в його відсутність. Вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків. Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Судом, належними доказами по справі встановлено, що згідно виконавчого напису на користь відповідача проведено стягнення в розмірі 26482,01 грн., яке складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 925,90 грн.; заборгованості за відсотками у розмірі 9571,15грн.; заборгованості з пені у розмірі 15984,96 грн., відповідно до умов кредитного договору № СVF0R001330019 від 21.09.2005 року та розрахунку заборгованості за період з 21.09.2005 року по 15.05.2017 року (а.с.6). Стягнення згідно виконавчого напису проводиться за заявою відповідача від 16.02.2018 року № 201802160456 на адресу Першого відділу ДВС м. Чернівці та на підставі виконавчого напису від 13.06.2017 року приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстром № 5422 (а.с.5). Постановою про звернення стягнення на заробітну плату від 24.05.2018 року державного виконавця Першого відділу ДВС м. Чернівці Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області [PERSON] за ВП № 56042642 постановлено звернути стягнення на доходи боржника [PERSON] та направлено на ПП «Завод технологічного обладнання «Аванпак» по місцю роботи позивача для проведення грошового стягнення на користь відповідача (а.с.4). Так, відповідно до ст.87 Закону України «Про нотаріат», для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Згідно ст.88 Закону України «Про нотаріат», передбачено, що нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Проте, безспірність відповідальності боржника перед стягувачем спростовується заявою про відкриття виконавчого провадження датованою відповідачем 16.02.2018 року (а.с.5) та виконавчим написом приватного нотаріуса Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] Від 13.06.2017 року (а.с.6) Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється\~Законом «Про нотаріат»\~та іншими актами законодавства України (частина першастатті 39\~Закону «Про нотаріат»). Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений\~наказом Міністерства\~юстиції\~України 22\~лютого 2012\~року №296/5 та зареєстрований у Міністерстві юстиції України 22 лютого 2012 року за № 282/20595. Статтею 88 Закону України\~«Про\~нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї\~статті Закону, нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організація мине більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису. Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису, стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 глави 16 розділу ІІ Порядку). За змістом п.п. 3.1, 3.2 глави 16 вказаного Порядку, нотаріус вчиняє виконавчі написи: якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим\~постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 №1172. Крім того, підпунктом 3.5 пункту 3 глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що при вчиненні виконавчого напису, нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. Пунктом 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, передбачено, що для одержання виконавчого напису нотаріуса за кредитними договорами, за якими боржниками допущено прострочення платежів за зобовязаннями, додаються оригінал кредитного договору та засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення із відміткою стягувача про непогашення заборгованості. Враховуючи вищенаведені положення законодавства, суд приходить до переконання, що нотаріусом при вчиненні виконавчого напису не були дотримані нормативні приписи, адже при вчиненні виконавчого напису нотаріус не отримав від стягувача первинні документи щодо видачі кредиту та здійснення його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки тощо), тому у нотаріуса були відсутні підстави вважати, що розмір заборгованості позивача перед відповідачем, а також суми штрафних санкцій та процентів, зазначені у виконавчому написі, є безспірними. Розрахунок боргу, здійснений банком щодо наявності грошового зобовязання позивача по кредиту, процентах річних та пені, не може вважатися документом, який підтверджує безспірність вимог [PERSON] товариства [PERSON] «ПриватБанк» до боржника [PERSON] Крім цього, вчиняючи виконавчий напис, нотаріус не врахував та не перевірив факту наявності чи відсутності спору щодо заборгованості, чим порушив вказану норму закону, розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, а є інформаційним документом по факту обробки фактичного операційного руху грошових коштів по рахунках кредитного договору, нотаріусу повинна бути надана банківська виписка, яка має статус первинного документу відповідно до Переліку типових документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 р. № 578/5, що відповідає пункту 2 Переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Також, як вбачається з матеріалів справи доказів отримання позивачем [PERSON] письмової вимоги про усунення порушень за кредитним договором відсутні (а.с.26), тобто позивачу не була вручена. Таким чином, процедуру вчинення виконавчого напису було порушено. Стаття 50 Закону України «Про нотаріат»\~передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. З урахуванням приписів статей\~15,\~16,\~18 ЦК України, статей\~50,\~87,\~88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, тобто, боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису. А, отже, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей\~87,88 Закону України «Про нотаріат»\~у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису та чи не минуло більше трьох років з дня виникнення права вимоги (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 05 липня 2017 року в справі за № 6-887цс17). Так, відповідачем не надані документи, що підтверджують факт отримання кредиту клієнтом, зокрема позивачем. Згідно розяснень, викладених у п.6 Узагальнення Вищого спеціалізованого суду України «Про судову практику розгляду справ про оскарження нотаріальних дій або відмови у їх вчиненні» справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Інакше кажучи, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися судами, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Рішення у таких справах фактично жодним чином не впливають на нотаріусів. Таким чином, суд приходить до висновку, що приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу [PERSON] вчиняючи виконавчий напис за реєстровим № 5422 від 03.05.2018 року щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] товариства [PERSON] «ПриватБанк» заборгованості у розмірі стягнення в розмірі 26482,01 грн., яке складається із заборгованості за тілом кредиту у розмірі 925,90 грн.; заборгованості за відсотками у розмірі 9571,15грн.; заборгованості з пені у розмірі 15984,96 грн. діяв всупереч нормам діючого законодавства, а отже оскаржуваний напис вчинено з порушеннями. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] до відповідача [PERSON] товариства [PERSON] «ПриватБанк» знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду справи і підлягають задоволенню. Відповідно до ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК України,\~загальними засадами\~цивільного законодавства\~є справедливість,\~добросовісність та\~розумність. Згідно з»ясованих обставин, в засіданні установлено, що позивачем заявлено і вимогу про стягнення судових витрат. Щодо даної вимоги, суд зважає на наступне. Вимоги частин 1, 3 ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов»язаних з розглядом справи. До витрат, пов»язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ст.141 ЦК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов»язані з розглядом справи, покладаються, у разі задоволення позову\~на відповідача. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст.137 ЦПК України, витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат відноситься розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів,які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Так, з наданого представником позивача [PERSON] звіту про надані послуги у зв»язку з розглядом даної справи, останній надав позивачу правничу допомогу щодо надання юридичної консультації, підготовки позовної заяви, збору доказів, виготовлення копій документів та інше на загальну суму 3554 грн., у відповідності до умов укладеного 04.07. 2018 року договору про надання правової допомоги. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477- IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У справі «East/West Alliance Limited» проти України» Європейський суд із прав людини, оцінюючи вимогу заявника щодо здійснення компенсації витрат у розмірі 10 % від суми справедливої сатисфакції, виходив з того, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див., наприклад, рішення у справі «Ботацці проти Італії» (Bottazzi v. Italy) [ВП], заява № 34884/97, п. 30, ECHR 1999-V). В своїх роз»ясненнях, наданих у п.п.47-48 Постанови Пленуму «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2017 року №10, ВССУ зазначив, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8,59Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (стаття 6 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI "Про адвокатуру та адвокатську діяльність") або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (статті 12,42,56ЦПК). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2частини третьої статті 79, статтях 84,88,89ЦПК. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов'язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Надання платної правової допомоги регламентується ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» №5076-VIвід 05.07.2012року (із змінами і доповненнями), згідно частини1статті 26якого,адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Документами, що посвідчують повноваження адвоката на надання правової допомоги, можуть бути: договір про надання правової допомоги; довіреність; ордер; доручення органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги. За таких обставин суд вважає, що позивачем [PERSON] доведено вимоги про стягнення судових витрат і витрат на правову допомогу, які документально підтверджені (а.с. 14 17), а отже, вказані витрати підлягають стягненню з відповідача. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. На основі всебічно з'ясованих обставин, на які посилається позивач, як учасник справи, як на підставу заявлених вимог підтверджених доказами, перевіреними в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги грунтуються на законі і підлягають до задоволення. На підставі викладеного та

Outcome: approved