Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-02 00:00:00

Позивач [PERSON], звертаючись з позовом до суду, просить встановити порядок користування квартирою [ADDRESS], виділивши в користування [PERSON] окрему ізольовану кімнату житловоюплощею 10,2 кв.м., а відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] виділити у користування дві ізольовані кімнати житловою площею 21, 6 кв.м. та 14,0 кв.м., місця загального користування:кухню - 8,3 кв.м., ванну кімнату - 2,7 кв.м., вбиральню - 1,0 кв.м., коридор - 16,1 кв.м., вбудовану шафу - 1,2 кв.м. залишити у спільному користуванні. Позивач мотивує заявлені вимоги тим, що спірна квартира [ADDRESS], належить на праві власності позивачу [PERSON] та відповідачам [PERSON], [PERSON], [PERSON] в рівних частках. Таким чином сторони є власниками по 1/4 частини квартири кожен. Спірна квартира складається з трьох ізольованих кімнат: 21,6 кв.м., 14,0 кв.м., 10,2 кв.м., загальною площею 75,1 кв.м., житловою площею 45,8 кв.м. , тому, виходячи із розміру загальної площі спірної квартири в 75,1 кв.м. та ураховуючи рівні частки співвласників квартири, кожному співвласнику припадає 18,77 кв.м. загальної площі та, виходячи із розміру житлової площі спірної квартири в 45,8 кв.м., кожному співвласнику припадає по 11,45 кв.м. житлової площі. До виникнення спору між позивачем та відповідачами не було досягнуто попередньої домовленості про порядок користування належними на праві спільної часткової власності частинами квартири, у позивача та відповідачів регулярно виникають сварки з приводу користування квартирою та по оплаті за житлово-комунальні послуги, що є підставою звернення позивача з даним позовом до суду. 16 лютого 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, про встановлення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю та постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 02 квітня 2018 року ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва визнано зловживанням процесуальними правами дії [PERSON] щодо подання до суду зустрічного позову, який має очевидно штучний характер. Зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON], треті особи: [PERSON], [PERSON], Дніпровська районна у м. Києві державна адміністрація про визначення конкретного порядку користування квартирою, яка подана в межах розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа: Дніпровська районна в м. Києві державна адміністрація, про встановлення порядку користування квартирою, що є спільною частковою власністю, повернуто заявнику. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], та представник третьої особи Дніпровської районної в м. Києві державної адміністрації, отримавши 23 лютого 2018 року копію позовної заяви з додатками та копію ухвали суду про відкриття провадження у справі від 16 лютого 2018 року, не скористались процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а третя особа - правом подачі пояснень щодо предмету спору у встановлений ухвалою суду від 16 лютого 2018 року строк, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі письмові докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої ст. 356 Цивільного кодексу України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Співвласники можуть домовитись про порядок володіння та користування майном, що є їх спільною частковою власністю. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] отримали право користування трикімнатною квартирою [ADDRESS] на підставі Ордеру на жиле приміщення № 08580 серії Б, виданого на відповідно до Розпорядження Подільської районної державної адміністрації в м. Києві від 30.07.1998 року № 757. (а.с. 21) Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 01.07.2005 року квартира [ADDRESS] приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду» та належить [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на праві приватної власності в рівних частках, що також підтверджено Інформаційною довідкою, виданою КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 04.12.2017 року, КВ-2017 № 47623. (а.с. 24, 25) За даними поповерхового плану на будівлю 12 поверху під літерою «А» по [ADDRESS] складається з трьох ізольованих кімнат: 21,6 кв.м., 14,0 кв.м., 10,2 кв.м., загальною площею 75,1 кв.м., житловою площею 45,8 кв.м., а також місць загального користування: кухні - 8,3 кв.м., ванної кімнати - 2,7 кв.м., вбиральні - 1,0 кв.м., коридору - 16,1 кв.м., вбудована шафа - 1,2 кв.м. (а.с. 20) Довідки Форми № 3, виданої Центром комунального сервісу від 21.02.2017 року, в квартирі [ADDRESS] з 16.03.1999 року зареєстровано: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. (а.с. 28) 08.04.2013 року рішенням Дніпровського районного суду м. Києва шлюб між [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], зареєстрований 30 травня 1981 року "Гриневским с/советом Погарского района Брянской области" (актовий запис № 7) розірвано. (а.с. 31) 25.10.2016 року Дніпровським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у м. Києві зареєстровано шлюб [PERSON] та [PERSON], актовий запис № 2252, що підтверджено Свідоцтвом про шлюб від 25.10.2016 року. (а.с. 29) Згідно статті 358 Цивільного кодексу України, кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов'язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Вказана норма регулює порядок здійснення права часткової власності, тобто порядок користування спільною частковою власністю без її поділу в натурі. При встановленні порядку користування нерухомим майном кожному із співвласників передається в користування конкретна частина нерухомості, виходячи із його частки в праві спільної власності. Разом з тим, виділені у користування приміщення можуть бути і неізольовані і не завжди точно відповідати належним співвласникам часткам, оскільки встановлення порядку користування майном не припиняє право спільної часткової власності на це майно. Встановлення співвласниками порядку користування квартирою з виділенням конкретних приміщень в натурі, не припиняє право спільної часткової власності, оскільки такі частини не перетворюються в об'єкт самостійної власності кожного з них. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 квітня 2013 року у справі № 6-79цс14, постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 526/2101/15-ц, . За змістом статті 358 Цивільного кодексу України первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна слід враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до частини третьої статті 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, необхідно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв'язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі № 6-1500цс15. Відповідно до ч. 1 ст. 360 Цивільного кодексу України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов'язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов'язаннями, пов'язаними із спільним майном. Дана правова норма кореспондується із положенням статті 150 Житлового кодексу України, відповідно до якої визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатись цією власністю на свій розсуд: проживати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як роз'яснено в п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» від 22.12.1995 року № 20, квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. (ст. 391 Цивільного кодексу України) Як убачається з матеріалів справи, позивач просить усунути перешкоди у здійсненні ним права спільної часткової власності, встановивши порядок користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS], вказуючи на те, що між сторонами спірних правовідносин, які є співвласниками квартири, не досягнуто згоди з приводу порядку користування житловим приміщенням, тому порушене право підлягає до відновлення у судовому порядку. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved