Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-29 00:00:00

Позивач 14 квітня 2017 року звернувся до суду з вказаним позовом, в якому зазначив, що 11 листопада 2016 року наказом генерального директора ТОВ «С.Л.Г.» відповідач був прийнятий на роботу водієм автотранспортних засобів з 14.11.2016 року, з заробітною платою згідно штатного розкладу. Між сторонами було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. 24.01.2016 року було видано наказ № С-10 про направлення відповідача на автомобілі [NUMBER] у відрядження за напрямком: м. Дніпро (Україна)-м. Астана (Республіка Казахстан)-м. Дніпро (Україна), на період з 25.01.2017 р. по 05.03.2017 р. Вказаним наказом було встановлено ліміт витрат на відрядження в розмірі 161\~000,00 грн., в тому числі добові витрати за межами України не більше 250 грн. на добу. 07.03.2017 року наказом було продовжено відрядження на 5 календарних днів та встановлено ліміт витрат на відрядження 167\~050,00 грн. 24.01.2017 року позивачем було поповнено картковий рахунок на вказану суму. Згідно виписки по картковому рахунку відповідача, ним були зняті кошти надані позивачем в період з 25.01.2017 р. по 06.03.2017 р. 16.03.2017 року відповідачем було подано авансовий звіт про використання коштів, отриманих під звіт на відрядження та було виявлено надмірно використані кошти в розмірі 33\~338,67 грн. Крім того, відповідач підтвердив, що перевитрата палива склала 254 літри та 60 літрів на суму 5460 грн.. Враховуючи, що відповідач перебуваючи у відрядженні надмірно використав кошти надані під звіт на відрядження, він повинен був повернути зазначені кошти до бухгалтерії позивача. Просив стягнути з відповідача грошові кошти в розмірі 38798, 67 грн. та судові витрати. Від представника позивача надійшла письмова заява з проханням слухати справу у його відсутність, позовну заяву підтримав та просив задовольнити. Відповідач у судове засідання не зявився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, причину неявки в судове засідання не повідомив, ніяких письмових заяв до суду не надходило. З письмової згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням статті 224 ЦПК України. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню по наступних підставах. Правовідносини щодо відшкодування матеріальної шкоди, завданої підприємству працівником, регулюються, зокрема,\~\~главою ІХ Кодексу законів про працю України\~(далі-КЗпПУ). В ході судового розгляду встановлено, що згідно наказу № 257 к від 11.11.2016 року [PERSON] прийнято на роботу водієм автотранспортних засобів до Товариства з обмеженою відповідальністю «С.Л.Г.», з заробітною платою згідно штатного розкладу (а.с.6). Як зазначено в позові, між сторонами було укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Наказом ТОВ «С.Л.Г.» від 24 січня 2017 року № С-10 «Про відрядження», направлено водія міжнародних перевезень [PERSON] на автомобілі [NUMBER] у відрядження за напрямком: м. Дніпро (Україна)-м. Астана (Республіка Казахстан)-м. Дніпро (Україна), на період з 25.01.2017 р. по 05.03.2017 р. та встановлено ліміт витрат на відрядження в розмірі 161\~000 грн., в тому числі добові витрати за межами України не більше 440 грн. на добу, в межах України не більше 250 грн. на добу (а.с.7). Наказом № С 10/1 від 07 березня 2017 року, в звязку з затримкою через несприятливі погодні умови продовжено термін відрядження на період з 06.03.2017 р. по 10.03.2017 р., встановлено ліміт витрат на відрядження в розмірі 167050,00 грн., перераховано додаткові кошти в розмірі 6050,00 грн. на спеціальний рахунок водія (а.с.8). 16.03.2017 року відповідачем було подано авансовий звіт про використання коштів, отриманих під звіт на відрядження та було виявлено надмірно використані кошти в розмірі 33\~338,67 грн. (а.с.18). Крім того, перевитрата палива склала 254 літри та 60 літрів на загальну суму 5460 грн., вартість дизельного палива станом на 20.03.2017 року за літр 17,50 грн. (а.с.19,42). Згідно ст. 130\~КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Статтею 131 КЗпП України\~передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Працівники зобов'язані бережливо ставитися до майна підприємства, установи, організації і вживати заходів до запобігання шкоді. Відповідно до\~ст. 132 КЗпП України,\~за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Згідно з п.1\~ст.134 КЗпП України, відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли, зокрема, між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей, а відповідно до п. 2ст. 134 КЗпП України, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. Відповідно до вимог ч.1ст.135-3 КЗпП України,\~розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. Обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника за завдану шкоду згідно з\~ст.138 КЗпП України\~покладається на власника або уповноважений ним орган, який для цього повинен довести наявність умов, передбачених\~статтею 130 цього Кодексу. Пленум Верховного Суду України в\~постанові від 29 грудня 1992 року N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками"\~роз'яснив, що під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства провести витрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Пряма дійсна шкода є саме підставою, що зумовлює перевірку умов можливості настання матеріальної відповідальності працівника. За наявності шкоди для настання матеріальної відповідальності необхідні ще три умови: протиправна поведінка працівника, причинний зв'язок між протиправною поведінкою працівника і результатом у вигляді шкоди, що настала, і вина працівника. Вказані обставини свідчать про неналежне виконання відповідачем покладених на нього обовязків згідно з договором та заподіяння шкоди позивачу з його вини. Розмір заподіяної позивачу шкоди визначено за фактичними втратами на підставі даних бухгалтерського обліку, оскільки відповідач перебуваючи у відрядженні надмірно використав кошти надані під звіт на відрядження, які підлягають поверненню до бухгалтерії ТОВ «С.Л.Г.». Аналізуючи здобуті по справі докази, суд приходить до висновку, що вимоги позивача законні, обґрунтовані та такі, що підлягають задоволенню. В силу ст. 88 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача судовий збір в розмір 1600 грн.

Outcome: approved