Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом в якому просить позбавити [PERSON] [INFO], права користування житловим приміщенням за адресою: м. Харків вул. Муранова 19, та зняти її з реєстрації за адресою: м. Харків, вул. Муранова, 19. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 17.10.2014 року між позивачем та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна, відповідно до якого [PERSON] набула право власності на житловий будинок із надвірними будівлями, розташований за адресою: м. Харків, вул. Муранова, 19. В цьому будинку значиться зареєстрованою стороння особа [PERSON], яка добровільно з реєстраційного обліку не знімається. Реєстрація даної особи створює значні незручності для позивача. Так, [PERSON] вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб, крім того, останній необхідно отримати субсидію, але реєстрація відповідача перешкоджає цьому, в звязку з чим позивач звернулася до суду за захистом своїх прав та інтересів. Представник позивача [PERSON] [PERSON] до судового засідання з'явилася, позовні вимоги підтримала повністю, надала пояснення, аналогічні тим, що викладені у позовній заяві, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] до судового засідання повторно не з'явилися, про день та час слухання справи повідомлялися своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник третьої особи до судового засідання не зявився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності та рішення просить прийняти на розсуд суду. За таких обставин, відповідно до вимог ст. 224 ЦПК України, та за згодою представника позивача, суд вважає за можливе розглянути справу заочно на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] є власником житлового будинку із надвірними будівлями, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Муранова, 19, що підтверджено Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень від 17.10.2014 року № 28221562. (а.с. 6). За вказаною адресою позивачка проживає разом з двома малолітніми дітьми. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. [PERSON] не є власником житлового будинку із надвірними будівлями, розташованого за адресою: м. Харків, вул. Муранова, 19, однак вона не знялась з реєстрації за вказаною адресою, чим порушує права [PERSON] щодо користування своєю власністю. Реєстрація місця проживання відповідача в даному будинку створює для позивача перешкоди у користуванні майном, а саме: [PERSON] вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, які вираховуються в залежності від зареєстрованих за адресою осіб, крім того, останній необхідно отримати субсидію, але реєстрація відповідача перешкоджає цьому. Висновок про відсутність правових підстав користування майном підтверджується наступним. Закон передбачає дві підстави користування чужим житлом: за законом - на підставах спільного проживання власника житла й членів його сім'ї (інших осіб) та за договором користування житлом. Інших підстав правомірного користування чужим житлом законом не передбачено. Відповідач\~не є членом сім'ї власника майна. Житловим кодексом України, передбачено право членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) на користування жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), лише у випадку спільного проживання разом з ним у будинку (квартирі) відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР. При цьому, ЖК Української РСР обмежено встановлює коло членів сім'ї. Згідно з ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Отже, у зазначених нормах, обов'язковою підставою для їх застосування є спільне проживання власника житла та членів сім'ї власника жилого будинку. Оскільки відповідач не входить до кола членів сім'ї власника будинку та не може бути визнаний членом сім'ї власника, отже, \~законних підстав користування майном він, відповідно, не має. Окрім того, будь-яких угод щодо користування відповідачем житлом позивача між сторонами спору не укладалось. Відповідно до ч. 1 ст 810 ЦК України за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Відповідно до ч. 1 ст. 810 ЦК України договір найму житла укладається у письмовій формі. Аналогічні вимоги щодо договору найму житлового приміщення в будинках (квартирі), що належать громадянинові, передбачено і ст. 158 ЖК Української РСР. Розмір плати за користування житлом встановлюється у договорі найму житла згідно \~ч. 1 ст. 820 ЦК України. Отже, розмір плати є істотною умовою договору, яка має бути погоджена сторонами. У разі відсутності чого, відповідно до ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є неукладеним. Договір найму житла сторони спору не укладали, розмір оплати не погоджували. Таким чином, у відповідача відсутні правові підстави користуватися відповідним житлом позивача. Відповідно до правил ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Позивач посилається на той факт, що відповідач здійснює перешкоди у користуванні та розпорядженні власністю, тобто позивач вимушена нести додаткові витрати зі сплати комунальних послуг, крім того, реєстрація відповідача перешкоджає одержанню субсидії. Наведені в позові перешкоди у користуванні, відповідно до статті 391 ЦК України є підставами задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Конституцією України (ст. 41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 р. №475/97-ВР Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,№4,№7;та №11 до Конвенції, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб ( статті 316,317, 319, 312 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до п.п 33, 35 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 7 лютого 2014 року №5 застосовуючи положення статті 391 ЦК, суд має виходити з того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому, суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Статтею 7 Закону України Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні встановлено, що зняття з реєстрації здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням). Таким чином, позивач має право звернення до органів реєстрації з рішенням суду, яке набрало законної сили для зняття з реєстрації відповідача. Виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про позбавлення права користування жилим приміщенням, є підставою для зняття особи з реєстраційного обліку за зазначеною адресою. У відповідності до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Матеріалами справи підтверджується, що позивач, як власник майна має право користуватися та розпоряджатися своєю власністю на свій розсуд. В судовому засіданні встановлено, що є підстави для судового захисту цього права шляхом позбавлення відповідача права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживанння. З цих підстав позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], третя особа: Ленінський районний відділ у м. Харкові ГУ ДМС України у Харківський області, про позбавлення права користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації місця проживанння, підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved