Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-24 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся в суд з позовною заявою, якою просить суд ухвалити рішення, яким\~визнати за ним право власності на: житловий будинок з надвірними спорудами по вул. Нова, 21 в с. Зарічне Жидачівського району Львівської області; земельні ділянки площею 0,2899 га, 0,2779 га, 0,1914 га, 0,3255 га, які розташовані Зарічненська сільська рада(за межами населеного пінкту) Жидачівського району Львівської області та право на середню земельну частку (пай) площею 0,71 умовних кадастрових гектари, згідно сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії ЛВ №2272, в порядку спадкування після смерті матері [PERSON], яка померла 08 червня 2015 року. В обґрунтування позовних вимог позивач покликається на те, що житловий будинок вул. Нова, 21 в с. Зарічне Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON] (дружина), [PERSON]М.(син), [PERSON]М.(син), що підтверджується записами в погосподарських книгах. 06 листопада 2002 року помер його батько, [PERSON], якому на день смерті, окрім належної частки житлового будинку належало право на середню земельну частку (пай) площею 0,71 умовних кадастрових гектари, згідно сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії ЛВ №2272. На випадок своєї смерті померлий заповіту не склав. Відтак, він та матір, успадкувала майно спадкодавця(прийняли спадщину), оскільки на день смерті проживали разом з ним та фактично вступили в управління та володінням спадковим майном, незважаючи, що у встановленому законом порядку та строк, своїх прав не оформили. 08 червня 2015 року померла його матір. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається з прийнятого у спадщину майна чоловіка, належної їй частки у спірному будинку та земельних ділянок земельних ділянок площею 0,2899 га, 0,2779 га, 0,1914 га, 0,3255 га. На випадок своєї смерті померла заповіту не склала. Спадкоємцями першої черги за законом є він та його брати, відповідачі по справі. Проте, останні відмовились від належних їм часток в спірному будинку та спадщині на його користь. Відтак, він звернувся з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, проте отримав відмову у видачі такого, у звязку з тим що померлий не являвся останнім членом колгоспного двору. Вказана відмова позбавляє його можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому змушена звернутись до суду за захистом своїх прав. Позивач [PERSON] подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує, покликаючись на мотиви викладені в позовній заяві та просить їх задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали заяви про розгляд справи в їх відсутності, оскільки позовні вимоги визнають, відмовляються від належних їм часток в майні колгоспного двору та спадщині після смерті батьків на користь позивача та не заперечують проти визнання за ним права власності на спірне майно. Згідно з ч.2\~ст.247 ЦПК України, у зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч.3 ст.13, ч.2 ст.49, ч.4 ст.206 ЦПК України\~у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Стаття 41 Конституції України\~зазначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до\~ст. 392 ЦК України\~власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Із свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 25 травня 1988 року, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташовані в селі Зарічне по вул. Нова, 21 Жидачівського району Львівської області, на праві особистої власності належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON] /а.с. 15/. В судовому засіданні встановлено та підтверджується долученою копією виписки з погосподарської книги с. Зарічне Жидачівського району Львівської області №256 від 03 березня 2017 р., що станом на 30 червня 1990 року по с. Зарічне вул. Нова, 21 Жидачівського району Львівської області рахувався житловий будинок за колгоспним двором, членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON] (дружина), [PERSON]М.(син), [PERSON]М.(син)/а.с. 7/. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак, при постановленні рішення по даній справі, слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного судового спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно із листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ№16.05.2013\~ №24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6\~постанови Пленум Верховного суду України №20 від 22.12.95 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Відповідно до частини першої\~статті 120 ЦК УРСР\~(у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Згідно із частиною другою\~статті 123 ЦК УРСР\~(у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин) розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Таким чином, дослідженими у судовому засіданні обставинами справи встановлено, що спірний житловий будинок по вулиці Нова, 21 в селі Зарічне Жидачівського району Львівської області належав суспільній групі господарств\~«колгоспний двір», членами якого були: [PERSON] голова двору, [PERSON] (дружина), [PERSON]М.(син), [PERSON]М.(син). Частка кожного члена двору становила 1/4. Судом встановлено та підтверджується долученою копією свідоцтва про смерть, що [PERSON], помер 06 листопада 2002 року, у віці 66 років, про що 07 листопада 2002 року складено відповідний запис №26 та Зарічненською сільською радою Жидачівського району Львівської області, від 07 листопада 2002 року, видано свідоцтво про смерть серії 1-СГ №275745 /а.с.6/. Після його смерті відкрилась спадщина на належну 1/4 частку спірного житлового будинку по вулиці Нова, 21 в селі Зарічне Жидачівського району Львівської області та на право на середню земельну частку (пай) площею 0,71 умовних кадастрових гектари, згідно сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серії ЛВ №2272 /а.с. 17-18/. Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складав, що стверджується довідкою, виданою Зарічненською сільською радою Жидачівського району Львівської області від 03 березня 2017 року за вих. №254. Окрім того, з вказаної довідки та інших відомостей наданих суду вбачається, що до дня його смерті та на день його смерті у спадковому житловому будинку по вулиці Нова, 21 в селі Зарічне Жидачівського району Львівської області, були постійно прописані та проживали з померлим - [PERSON] та [PERSON], тобто його дружина та син, які залишились проживати в даному будинку. /а.с.8/. Відтак, вказані особи, відповідно до норм статей 529, 549 ЦК УРСР\~(у редакції, що була чинною на час виникнення правовідносин), спадщину після смерті [PERSON] прийняли, оскільки як спадкоємці першої черги фактично вступили в управління та володінням спадковим майном. Проте, відповідно до ч. 1 ст. 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року№ 7 "Про судову практику у справах про спадкування"роз'яснено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Згідно із ст.ст. 81,126 ЗК України право власності громадяни України набувають на земельні ділянки на підставі безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності, прийняття спадщини. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Разом з тим, відповідно до ч. 3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути обєктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Документи, що підтверджують право особи спадкоємця є сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця, який є правовстановлюючим документом, виданий районною (міською) адміністрацією, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності права розпорядження земельною часткою (паєм), а не право власності, яке виражається у володінні, користуванні та розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Згідно зі ст. 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» від 05.06.2003 року № 899-IV право на земельну частку (пай) мають громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Право особи на земельну частку (пай) може бути встановлено в судовому порядку. Разом з тим, з долученої до матеріалів справи копії свідоцтва про смерть І-СГ №394108, вбачається що 08 червня 2015 року у віці 80 років померла мама позивача [PERSON], про що 09 червня 2015 року зроблено відповідний актовий запис №15/а.с.5/. Спадщина відкрилася в цей же день, у відповідності до вимог ч. 2\~ст. 1220 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов'язків спадщини від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Судом встановлено, що спадщина померлої складається із: частини житлового будинку по вулиці Нова, 21 в селі Зарічне Жидачівського району Львівської області, земельних ділянок площею 0,2899 га, 0,2779 га, 0,1914 га, 0,3255 га, які розташовані Зарічненська сільська рада(за межами населеного пункту) Жидачівського району Львівської області та частина майна вищезазначеного майна, яке прийнято в спадщину після смерті чоловіка [PERSON]. Заповіту спадкодавець [PERSON] щодо розпорядження своїми правами на випадок смерті не складала, що стверджується довідкою, виданою Зарічненською сільською радою Жидачівського району Львівської області від 03 березня 2017 року за вих. №255. Відповідно до ч.ч. 2 та 3\~ст. 1223 ЦК України\~у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.1\~ст. 1258 ЦК України\~спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Відповідно до\~ст. 1261 ЦК України\~у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи встановлено, що сторони по справі рідні брати, батьками яких є: [PERSON]В.(спадкодавець) та [PERSON]. Відтак, [PERSON], [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями першої черги за законом після смерті [PERSON], яка померла 08 червня 2015 року. Згідно із\~ст.1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого\~статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. З долучених до матеріалів справи, належним чином завірених заяв, відповідачів [PERSON] та [PERSON], вбачається, що їм відомо про позов брата. Позовні вимоги визнаю та не заперечує проти їх задоволення, оскільки на належну їм частку у спадщині після смерті батьків не претендують та відмовляються він неї на користь [PERSON]. Окрім того, [PERSON] відмовляється на користь позивача і від належної йому частки у майні колгоспного двору. Разом з тим, з виданої Зарічненською сільською радою Жидачівського району Львівської області від 03 березня 2017 року за вих. №255, вбачається, що [PERSON]М.(позивач) до дня смерті [PERSON] проживав разом з нею та залишився проживати в житловому будинку по вулиці Нова, 21 в селі Зарічне Жидачівського району Львівської області /а.с. 9/. За таких обставин, позивач є єдиним спадкоємцем за законом після смерті своєї матері, як такий, що виявив бажання прийняти спадщину, та фактично її прийняв оскільки в законодавчо визначений строк не відмовилась від неї, на час її відкриття спільно проживав із спадкодавцем та звернувся з відповідною заявою про прийняття спадщини до нотаріуса. Відповідно до п. 23\~Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7\~передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Постановою державного нотаріуса Жидачівського районного нотаріального округу № 233\\02-31 від 27 квітня 2017 року, встановлено факт звернення позивача до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті мами [PERSON] та відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з тим, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по вулиці Нова, 21 в селі Зарічне Жидачівського району Львівської області, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом /а.с.10/. Таким чином, враховуючи, що позивач оформити право власності на спадкове майно, в нотаріальному порядку не має можливості у зв'язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину; відповідачі позовні вимоги визнали та проти задоволення позову не заперечують, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб; будь-яких інших спадкоємців, які б претендували на спірне майно, судом не встановлено, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним та таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі.

Outcome: approved