Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

Лікар-психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні Било О.М. звернулася в суд із заявою про госпіталізацію гр. [PERSON] в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню у примусовому порядку. В судовому засіданні представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікар-психіатр Било О.М. заяву підтримала і пояснила, що у гр. [PERSON] страждає на параноїдну шизофренія, безперервний перебіг, нейролептичний синдром, внаслідок чого не може дати усвідомлену згоду на госпіталізацію в психіатричний стаціонар. Прокурор заяву про госпіталізацію гр. [PERSON] у примусовому порядку в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню без його згоди підтримав, висловивши думку про доцільність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. [PERSON], [INFO], житель Теребовлянського району с. Глещава, поступив о 17-45 24.01.2019 року в ТОККПНЛ, вперше в житті, по направленні чергового лікаря, доставлений МШД на стаціонарне обстеження та лікування з діагнозом: параноїдна шизофренія, безперервний перебіг, нейролептичний синдром. Рішенням Брянківського міського суду Луганської області від 15.06.2012 року у справі №2о-1206/131/2011 2о-1206/1/2012, [PERSON], [INFO], уродженця м. Брянки Луганської області - визнано недієздатним. Опікуном недієздатного [PERSON] призначено [PERSON], [INFO], уродженку м. Брянки Луганської області. Як вбачається із висновку комісії лікарів-психіатрів Тернопільської ОККПНЛ, [PERSON] є інвалідом армії 2-ої групи. Комісія прийшла до висновку, що пацієнт потребує стаціонарного обстеження та лікування без його усвідомленої згоди в зв'язку із наявністю у нього тяжкого психічного розладу, який обумовлює його небезпеку для себе, внаслідок чого не можливо отримати його усвідомлену згоду. Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 року, особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Відповідно до вимог ч.1,2 ст.342 ЦПК України залежно від встановлених обставин суд ухвалює рішення про задоволення заяви або про відмову в її задоволенні. Рішення про задоволення заяви лікаря-психіатра, представника психіатричного закладу є підставою для надання відповідної психіатричної допомоги у примусовому порядку. Рішенням Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 1-1/2016, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-ІП, з наступними змінами, у взаємозв'язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Відповідно до частини другої статті 70 Закону України «Про Конституційний Суд України», Конституційний Суд України вказав такий порядок виконання цього рішення: до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду. Закон України «Про психіатричну допомогу» виходить із презумпції психічного здоров'я особи і таких принципів надання психіатричної допомоги, як законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Стаття 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, п."е" цієї статті дозволяє законне затримання психічно хворих як з метою їх ізоляції від суспільства, так і з метою покращення їх стану. Так, у ст.5 Конвенції встановлено, які вимоги повинні бути дотримані, при затриманні особи, як душевнохворої, а саме: необхідно довести стан психічного розладу; розлад повинен бути таким і такої інтенсивності, щоб було виправданим поміщення особи до лікарні; знаходження в лікарні не може продовжуватися при припиненні такого розладу. Ці ж принципи повинні бути дотримані і при вирішенні питання про госпіталізацію особи в психіатричний заклад в примусовому порядку. Надані суду докази підтверджують необхідність госпіталізації [PERSON] до психіатричного закладу у примусовому порядку. Аналізуючи в сукупності вищенаведені обставини, суд вважає, що слід госпіталізувати [PERSON], [INFO], жителя Теребовлянського району с. Глещева, без його усвідомленої згоди на стаціонарне лікування до Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні. На підставі наведеного,

Outcome: approved