Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-30 00:00:00

Позивач 01 червня 2016 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] міської ради, третя особа: [PERSON] державна нотаріальна контора про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 28 червня 2014 року помер його батько [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на домоволодіння, розташоване на земельній ділянці площею 722 кв.м., за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ільюшина, буд.10, що складається із житлового будинку житловою площею 23,85 кв.м., сарай шлаковий розміром 3х4 м.; огорожі, в порядку спадкування за заповітом. За своє життя [PERSON] зробив заповіт яким, на випадок своєї смерті, все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, заповідав йому, - [PERSON], [INFO] посвідчено державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори 05.10.2011 року, зареєстровано в реєстрі за № 3- 1692. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2016 року йому визначено додатковий строк тривалістю у два місяці для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON]. Спадщину після смерті батька, він прийняв, подавши 30.03.2016 року до Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини. 13.05.2016року державним нотаріусом Другої дніпропетровської нотаріальної контори [PERSON] винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, відповідно до якої йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на домоволодіння № 10, що знаходиться за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ілюшина, який належав померлому [PERSON], у звязку з пошкодженням правовстановлюючого документа на домоволодіння, а саме - Договора про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 28 грудня 1955 року. Враховуючи вищевикладене позивач вимушений звернутися до суду із даним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на домоволодіння, розташоване на земельній ділянці площею 722 кв.м., за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ільюшина, будинок 10, що складається із житлового будинку житловою площею 23,85 кв.м.; сарай шлаковий розміром 3x4 м.; огорожі, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер 25 червня 2014 року. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. Третя особа - [PERSON] державна нотаріальна контора, в особі свого представника, в судове засідання не з'явилась. Про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. До суду надіслала письмову заяву про розгляд справи без присутності свого представника, у зв'язку із виробничою завантаженістю, відповідно до чинного законодавства. Справу розглянуто заочно відповідно до ст. 224 ЦПК України у відсутності відповідача [PERSON] міської ради, який не з'явився в судове засідання не повідомивши причин неявки. Про час слухання справи в суді був повідомлений належним чином. Позивача проти винесення заочного рішення не заперечує. За\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно доЦПК України, в межах заявлених позовних ними вимог та на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до\~ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно\~ст.59 ЦПК України, обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до\~ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За змістом ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи у продовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст.55, ст.124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст.13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі\~статтею 9 Конституції України\~є складовою національного законодавства. Згідно ч.1\~ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Суд, вислухавши пояснення позивача, з'ясувавши обставини справи, перевіривши їх наданими доказами, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], народився 07 серпня 1959 року у батьків [PERSON] та [PERSON], про що зроблено відповідний актовий запис №1895 (а.с.11). Згідно відповід з КП ДМБТІ №4801 від 14.04.2016 року право власності за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ільюшина буд.10 зареєстроване за гр. [PERSON] на підставі договору про надання у безстрокове користування земельної ділянки, посвідченого 2-ю ДДНК 28.12.1955 року за реєстром №1/6797/, зареєстроване в КП ДМБТІ ДОР та записано в реєстровану книгу №535 за реєтровим №209 (а.с.19). 28 червня 2014 року помер [PERSON], який на момент смерті проживав за адресою: [INFO] (а.с.13). Згідно заповіту посвідченого державним нотаріусом Другої дніпропетровської державної нотаріальної контори 05.10.2011 року, зареєстровано в реєстрі за № 3- 1692 від 05.10.2011 року [PERSON] заповів, на випадок своєї смерті, все своє майно, де б воно не було та з чого б воно не складалось, і взагалі, все те, що йому буде належати на день смерті і на що він за законом матиме право, [PERSON], [INFO] (а.с.12). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14.03.2016 року [PERSON] визначено додатковий строк тривалістю у два місяці для подання до нотаріальної контори заяви про прийняття спадщини після смерті батька [PERSON], який помер 28 червня 2014 року (а.с.15-16). За результатами технічної інвентаризації домоволодіння, станом на 15.04.2016 року домоволодіння № 10 по вул. Ільюшина складається з житлового будинку літ. А-1 житловою площею 36,3 кв.м., загальною площею 106,1 кв.м., сараїв Г,Д, вбиральні Ж, споруд № 1-13,1. (а.с.20-24). Ринкова вартість складає 437 300 грн.(а.с.28). Відповідно до\~ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Як зазначено\~ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За\~ст. 1233 ЦК України, заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Але, Другою [PERSON] державною нотаріальною конторою [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], померлого 28 червня 2014 року, у зв'язку з пошкодженням правовстановлюючого документа на домоволодіння, а саме - Договора про надання у безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності від 28 грудня 1955 року (а.с.29). Відповідно до\~ст. 67\~Закону України "Про нотаріат"\~свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Згідно п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. У відповідності до\~ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно зі\~ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За\~ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Таким чином, суд оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими, в повному обсязі доведеними, а тому за позивачем слід у судовому порядку визнати право власності на домоволодіння, розташоване на земельній ділянці площею 722 кв.м., за адресою: м. Дніпропетровськ, вул. Ільюшина, будинок 10, що складається із житлового будинку житловою площею 23,85 кв.м.; сарай шлаковий розміром 3x4 м.; огорожі, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], який помер 25 червня 2014 року. Вирішуючи питання щодо судових витрат, у відповідності до\~ст. 88 ЦПК України, суд приходить до висновку, так як позовні вимоги задоволено в повному обсязі, а також те, що позивач не ставить питання про відшкодування йому судових витрат, суд вважає за можливе не відшкодовувати їх за рахунок відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved