Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

Заявник, підтримуючи заявлені вимоги в судовому засіданні, посилається на те, що він постійно проживає на території України, однак востаннє паспорт, який втрачено, отримував ще за часів СРСР. Паспорт громадянина України не отримував. Паспорт громадяна України є документом, що посвідчує особу. Звернувшись до Коломийського районного відділу державної міграційної служби з метою отримання паспорта, отримав відмову, оскільки відсутні документи, що підтверджують його постійне проживання на території України на 24 серпня 1991 року. Зазначає, що згідно вироку Коломийського міського народного суду від 2 квітня 1990 року був засуджений і знаходився під вартою з 21 липня 1990 року, а надалі відбував покарання з 18 червня 1990 року по 21 липня 1998 року у «Полицькій виправній колонії № 76», що в с. Іванчі Володимирецького району Рівненської області, а тому постійно проживав на території України, на час проголошення незалежності. Просить заяву задовольнити та встановити факт його постійного проживання на 24 серпня 1991 року на території України, що дасть йому змогу отримати паспорт громадянина України. Представник заінтересованої особи в судовому засіданні проти задоволення заяви не заперечила. Заслухавши пояснення заявника, представника заінтересованої особи, проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що заява [PERSON] підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] востаннє отримував паспорт за часів СРСР. Після утворення держави Україна паспорт громадянина України не отримував, а паспорт громадянина СРСР втратив. Як вбачається з копії вироку Коломийського міського народного суду Івано-Франківської області від 02 квітня 1990 року, [PERSON] народився 22 серпня 1968 року в м. Коломиї та проживав до арешту за адресою: м. Коломия, вул. Жовтнева, 40/3 (а.с.4-5). Вказаним вироком [PERSON] було засуджено до дев»яти років позбавлення волі, яке він відбував у державній установі «Полицька виправна колонія № 76» в період з 18 червня 1990 року по 21 липня 1998 року та був звільнений по відбуттю строку покарання. Наведене стверджується довідками Полицької виправної колонії № 2675 від 10 листопада 2017 року (а.с.6-7). Отже, в період розпаду СРСР та створення держави Україна, станом на 24 серпня 1991 року, [PERSON] проживав на території України. Відповідно до п. 5 ч.2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно ч. 2\~ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду №5 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: - згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; - чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; - заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; - встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Звертаючись до суду з заявою про встановлення факту постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, [PERSON] пов'язував з необхідністю отримання ним паспорта громадянина України. Підстави та порядок набуття громадянства України, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб врегульовані Законом України „Про громадянство України". Відповідно до п.1 ч.1 ст. 3 вказаного Закону\~громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України. З Положення про Державну міграційну службу України вбачається, що ДМС України відповідно до покладених на неї завдань приймає згідно законодавства, зокрема, рішення про встановлення належності до громадянства України, оформлення набуття громадянства та їх скасування. Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затверджений Указом Президента України від 27 березня 2001 року № 215 (в редакції Указу Президента України від 27 червня 2006 року № 588/2006) визначає перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, прийняття до громадянства України, оформлення набуття громадянства України, припинення громадянства України, а також процедуру подання цих документів та провадження за ними, виконання прийнятих рішень з питань громадянства України. Відповідно до п. 8 зазначеного Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону України „Про громадянство України" особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає заяву про встановлення належності до громадянства України; копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка органу внутрішніх справ про те, що станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала у громадянстві колишнього СРСР; рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. У п. 44 вказаного вище «Порядку провадження...» встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення громадянства України подається відповідне рішення суду. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 3 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого прядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення та якщо встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Отже, встановлення факту постійного проживання [PERSON] на території України станом на 24 серпня 1991 року має для нього юридичне значення. Проаналізувавши всі докази, подані суду на обґрунтування заяви Матійчука суд приходить до переконання, що факт його постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року, в судовому засіданні своє підтвердження знайшов. На підставі наведеного та ст.ст. 15, 16 ЦК України,

Outcome: approved