Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

Заявник звернувся до суду із вищевказаною заявою, в якій просить суд встановити факт народження його неповнолітньої дитини дівчинки [PERSON], 06.08.2018, у місті Саки, Автономної Республіки Крим, мотивуючи тим, що вони, [PERSON] та [PERSON], є батьками вказаної дитини, яка народилась на тимчасово окупованій території України, де було видано відповідні документи, утім вони не визнаються на території України, що стало підставою звернення до суду із даною заявою. У судове засідання заявник не зявився, на адресу суду надав заяву про розгляд заяви про встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України у його відсутність, вимоги заяви підтримав та просив задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не зявився, однак в адресу суду направив заяву, відповідно до якої просить розгляд справи проводити за його відсутності, не заперечує щодо задоволення заяви [PERSON] Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно зясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, встановив, що відповідно до медичного свідоцтва про народження серія 35 № 032091 виданого Сакською лікарнею, [PERSON], [INFO], яка проживає: Автономна Республіка Крим, Сакський район, село Кримське, 06.08.2018 народила дитину - дівчинку, прізвище [PERSON], місце народження - Крим, місто Саки, перебуває в зареєстрованому шлюбі. 22.08.2018 Сакським районним відділом записів актів цивільного стану Департаменту записів актів цивільного стану Міністерства юстиції республіки Крим було видано свідоцтво про народження серії І-АЯ № 804361 згідно якого, 06.08.2018 засвідчено факт народження дитини [PERSON], про що зроблено актовий запис 22.08.2018 про народження №488, батьками дитини зазначено: батько - [PERSON], мати - [PERSON]. Згідно свідоцтва про шлюб серії І-АМ № 153231 виданого 27.11.2014 Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Оратівського районного управління юстиції у Вінницькій області, [PERSON] та Пасюга (після укладення шлюбу [PERSON]) [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 30.08.2008. Відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану" підставою для проведення державної реєстрації народження дитини є визначені центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоровя документи, що підтверджують факт народження. Правилами державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затвердженими наказом Міністерства\~юстиції України від 18.10.2000 № 52/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 18\~жовтня 2000 р. за № 719/4940, встановлено, що реєстрація народження дитини проводиться на підставі медичного свідоцтва\~про народження\~(форма\~№ 103/о) у разі народження в закладі охорони здоровя або медичного свідоцтва про народження або медичної довідки про перебування дитини під наглядом лікувального закладу (форма\~№ 103-1/о) та висновку про підтвердження факту народження дитини поза закладом охорони здоровя, якщо дитина народилась за межами закладу охорони здоровя встановленого зразку та на підставі інших документів у визначених випадках. Судом встановлено, що зазначені вище документи не відповідають вимогам законодавства України, оскільки вони були видані на тимчасово окупованій території України, у звязку з цим наявні документи не були прийняті відділом державної реєстрації актів цивільного стану України для здійснення реєстрації народження відповідно до статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Відповідно до статті 317 ЦПК України заява про встановлення факту народження особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана батьками, родичами, їхніми представниками або іншими законними представниками дитини до будь-якого суду за межами такої території України незалежно від місця проживання заявника. Справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» територія Автономної Республіки Крим визначається як тимчасово окупована територія. Права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави, а міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» встановлено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У 1971 році Міжнародним судом ООН були сформульовані так звані «намібійські винятки», з яких випливає, що документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. У Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» (пункт 125) зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) своєю практикою, що склалась, також підтримав цей стандарт. Зокрема, у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) ЄСПЛ приділив увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. Судом було констатовано, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих\~de facto\~органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає, що зібрані у справі докази підтверджують факт за встановленням якого заявник звернувся до суду, встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, тобто має юридичне значення. За таких обставин суд задовольняє заяву у повному обсязі. В силу вимог ст.430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved