Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

Позивач [PERSON] у грудні 2018 року звернулася до суду з вказаним позовом до відповідача [PERSON] , посилаючись на те, що сторони перебували у шлюбі з 08.10.1998 року, розірваному рішенням суду 28 листопада 2018 року. Позивачка на праві особистої приватної власності на підставі договору міни, посвідченого 03.10.2001р. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ведіковою Н.А. реєстр. №4056, є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . Згідно даних адресної картки з місця проживання Департаменту організаційного забезпечення ЧМР від 23.11.2018 за адресою: [ADDRESS] зареєстрований відповідач [PERSON] , [INFO] , який з червня 2017 року фактично не проживає за вказаною адресою, комунальні послуги не сплачує, речі його відсутні. Реєстрація відповідача порушує права позивача як власника, оскільки позивачка змушена оплачувати самостійно комунальні послуги, чим поставлена у скрутне матеріальне становище. Просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS] ; судові витрати покласти на відповідача. 23 серпня 2019 року до суду адвокатом Андріяшем Р.П. в інтересах відповідача поданий відзив на позов із заявою про поновлення пропущеного строку на подання відзиву, яка була задоволена ухвалою суду від 19 вересня 2019 року. У відзиві на позов представник відповідача [PERSON] просить відмовити у позові, посилаючись на те, що спірна квартира [ADDRESS] була придбана позивачкою в період шлюбу внаслідок обміну з доплатою спочатку належної до шлюбу однокімнатної квартири на двокімнатну, а у 2001 році шляхом обміну двокімнатної квартири на спірну трикімнату також з доплатою, а тому спірна квартира є спільною сумісною власністю подружжя. В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримав, просив задоволити з підстав, викладених у позові. В ході розгляду справи позивачка також підтримала позовні вимоги та пояснила, що у червні 2017 року між сторонами стався конфлікт, в зв`язку з яким зверталась до правоохоронних органів. Після цього відповідач добровільно виселився та до даного часу проживає у розпочатому будівництвом в період шлюбу житловому будинку в с.Геронимівка, отже тривалий час не користується спірним житлом тривалий час понад два роки, також заперечила створення відповідачу перешкод у користуванні спірним житлом, вказувала, що будь-якої участі у оплаті комунальних послуг відповідач по спірній квартирі на бере. Крім того, зазначала, що вказане житлове приміщення нею придбане шляхом обмінів без доплати спочатку належної їй до шлюбу однокімнатної квартири на двокімнатну, а у 2001 році обміну вказаної двокімнатної квартири на спірну трикімнату також без будь-яких доплат, оскільки обмін спірного житлового примішення проводився на район, віддалений від центру, а тому спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідач та його представник в судовому засіданні позов не визнали, просили відмовити з підстав, викладених у відзиві. Відповідач пояснив, що дійсно не проживає з червні 2017 року у спірній квартирі у зв`язку з тим, що позивачка змінила замок на дверях та не допускає відповідача, який змушений проживати у будинку в с.Геронимівка, який не завершений будівництвом. Відповідно до п.3 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 02.06.2016 року №1402-VІІІ «Про судоустрій та статус суддів», районні, міжрайонні, районні у містах, міські, міськрайонні суди продовжують здійснювати свої повноваження до утворення та початку діяльності місцевого окружного суду, юрисдикція якого розповсюджується на відповідну територію. Заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 08.10.1998 року та мають дітей - [PERSON] , [INFO] з 09.01.2002р., [PERSON] , [INFO] з 29.03.2006р., [PERSON] , [INFO] з 09.01.2002р., [PERSON] , [INFO] , які проживають з позивачкою. Позивачка на підставі договору міни, посвідченого 03.10.2001 р. приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А. реєстр. №4056, є власником квартири за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується також інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 04.03.2019р. № 158274481. Згідно даних адресної картки з місця проживання Департаменту організаційного забезпечення ЧМР від 23.11.2018 за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] з 09.01.2002р., [PERSON] , [INFO] з 09.01.2002р., [PERSON] , [INFO] з 29.03.2006р., [PERSON] , [INFO] з 09.01.2002р., [PERSON] , [INFO] з 24.09.2010р., [PERSON] з 21.08.2009р., а також відповідач [PERSON] з 27.11.2009 року. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 28 листопада 2018 року шлюб між сторонами розірваний, встановлено, що з червня 2017 року сторони спільно не проживають та не ведуть спільне господарство. В судовому засіданні встановлено, що відповідач не проживає у квартирі [ADDRESS] з червня 2017р., комунальні послуги не сплачує, що підтверджено Актом КП "Соснівська СУБ" Дільниця №1 від 17.11.2018 року, показами свідків [PERSON] , [PERSON] та не оспорювалось відповідачем. Оцінюючи доводи дозивачки про віднесення спірної квартири до її особистої приватної власності, суд виходить з такого. Поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до частини першої статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Конструкція статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя у судовому порядку у разі оспорювання ним поширення правового режиму спільного сумісного майна на певній об`єкт. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Зазначений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18), 22 травня 2019 року у справі № 523/8319/14-ц (провадження № 61-38040 св 18). Спростовуючи поширення на квартиру [ADDRESS] правового режиму спільного сумісного майна подружжя, позивачка посилалась на те, що зазначену квартиру набуто нею за рахунок особистого майна без залучення набутих в період шлюбу з позивачем коштів, а саме що вказане житлове приміщення нею придбане шляхом обміну без доплати спочатку належної їй до шлюбу однокімнатної квартири на двокімнатну, а у 2001 році обміну також без будь-яких доплат вказаної двокімнатної квартири на спірну трикімнатну, а тому спірна квартира не є спільною сумісною власністю подружжя. Вказані доводи знайшли підтвердження в судовому засіданні наданими позивачкою доказами. Так, на підставі договору купівлі-продажу від 05.04.1997 року позивачка придбала однокімнатну квартиру [ADDRESS] загальною площею 30,2 кв.м жилою площею 17,3 кв.м. Оскільки придбання квартири [ADDRESS] позивачкою відбулось до реєстрації шлюбу з відповідачем, а тому в силу вимог ст.60 СК України дане житлове приміщення їй належало на праві особистої приватної власності та не відносилось до об`єктів спільної власності подружжя. На підставі договору обміну від 10.09.1999 року позивачка шляхом обміну квартири [ADDRESS] набула у власність двокімнату квартиру [ADDRESS] загальною площею 46,0 кв.м жилою площею 31,8 кв.м. Відповідно до п.4 договору обміну від 10.09.1999р., посвідченого нотаріально, зазначено, що обмін за вказаним договором здійснюється без доплати. На підставі договору обміну від 03.10.2001 року позивачка шляхом обміну квартири [ADDRESS] набула у власність трикімнату квартиру [ADDRESS] загальною площею 65,8 кв.м жилою площею 39,7 кв.м. Відповідач надав нотаріально посвідчену згоду на обмін. Відповідно до п.6 договору обміну від 03.10.2001р., посвідченого нотаріально, зазначено, що обмін за вказаним договором здійснюється без доплати. В ході судового розсліду відповідачем не надано суду жодних доказів, які б достовірно свідчили про придбання спірної квартири за рахунок спільних коштів подружжя та його посилання щодо здійснення доплат при обмінах квартир в 1999 та 2001 роках спростовані змістом нотаріально посвідчених договорів обміну від 10.09.1999 року та 03.10.2001 року, які не визнані недійсними чи удаваними, а тому підлягають врахуванню, а тому суд вважає доведеним, що позивачкою у період шлюбу була придбана спочатку квартира [ADDRESS] шляхом обміну без доплати квартири [ADDRESS] , належної їй на праві особистої приватної власності, а в подальшому позивачкою у період шлюбу була придбана квартира [ADDRESS] шляхом обміну без доплати квартири [ADDRESS] . Таким чином, суд приходить до висновку, що позивачкою доведено, що квартира [ADDRESS] є такою, що набута за рахунок виключно особистого майна позивачки, без залучення спільних коштів подружжя, а тому не є спільною сумісною власністю подружжя. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР ніхто не може бути обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Положеннями ч. 1 ст. 383 ЦК України і ст. 150 ЖК УРСР визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. На підставі ч. 1 ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно до ч.2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» та частиною четвертою статті 10 ЦПК України визначено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно із усталеною практикою ЄСПЛ термін «житло» означає насамперед місце, де особа є «вдома». Відповідно до ст. 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя та до свого житла. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з практикою ЄСПЛ втручання держави у право на житло єпорушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не здійснюється «згідно із законом», не переслідує легітимну мету - одну чи декілька з тих, що перелічені у пункті 2 вказаної статті, - чи не розглядається як «необхідне в демократичному суспільстві». Формулювання «згідно із законом» не лише вимагає, щоб оскаржуваний захід мав підставу в національному законодавстві, але також звертається до якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своїх термінах та передбачати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування (п. 43 у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України»). Втручання у право на повагу до житла має бути також «необхідним у демократичному суспільстві». Тобто, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності» та бути домірним переслідуваній легітимній меті (п. 56 рішення у справі «Зехентнер проти Австрії»). При вирішенні питання «необхідності у демократичному суспільстві» втрати членом сім`ї власника житла права на його користування, слід керуватися принципом пропорційності, як дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й з урахуванням виду спірних правовідносин, іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Відповідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Розглядаючи право користування житлом члена сім`ї власника у розумінні ст. 1 Протоколу 1 Конвенції як право на майно, слід виходити з того, що воно не є абсолютним і законом встановлені умови його чинності. На підставі ст. 29 ЦК України, ч. 1 і ч. 3 ст. 156 ЖК УРСР та ст. 405 ЦК України такими умовами, зокрема є проживання у житлі користувачем, здійснення витрат на його утримання, зберігання речей (майна). У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» ЄСПЛ зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію «законів». Таким законом, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин є ч. 2 ст. 405 ЦК України, приписами якої визначено підстави втрати права користування житлом члена сім`ї власника у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Гарантією дотримання справедливого балансу між майновими правами власника житла та правом користування житлом члена сім`ї є позбавлення члена сім`ї - користувача такого права лише за рішенням суду про визнання його таким, що втратив право на користування житлом. Із аналізу наведених вище норм слідує, що з вимогою про вирішення у судовому порядку спору про визнання члена сім`ї - користувача житла таким, що втратив право користування ним має право власник або співвласник житла, членом сім`ї якого є користувач житла. А при вирішенні спору встановленню підлягає доведеність на підставі ст.ст. 12, 81 ЦПК України відсутності користування членом сім`ї власника житлом протягом визначеного законом строку без поважних причин, у тому числі нездійснення витрат на утримання житла, відсутність у житлі майна користувача, що означає втрату інтересу у особи як до житла. З огляду на викладене, позбавлення особи згідно із законом права користування житлом, до якого вона втратила інтерес відповідатиме легітимній меті здійснення власником своїх прав, не буде непропорційним втручанням у право на житло, що змусить її нести надмірний тягар, забезпечить справедливий баланс між правами власника у розумінні ст.1 Протоколу 1 та правом особи на повагу до житла за замістом ст. 8 Конвенції. Як роз`яснено у постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 року, вирішення питання про зняття особи з реєстрації обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. ( ст.ст. 71, 72, 116, 156, ЖК УРСР; ст. 405 ЦК України). Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас одну із таких вимог: про позбавлення права власності на житлове приміщення; про позбавлення права користування житловим приміщення; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Право на реєстрацію у житловому приміщенні є похідним від наявності права на користування житлом. Відповідно до норм ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовідносини, які склались між сторонами регулюються нормами ст. 405 ЦК України, відповідно до частини другої якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, оскільки зібраними у справі доказами підтверджено, що відповідач з червня 2017 року понад два роки не проживає в належній позивачці квартирі без зняття з реєстрації, участі в оплаті комунальних послуг не бере, реєстрація відповідача у спірному житловому приміщенню створює перешкоди позивачці у користуванні належним їй майном, збільшуючи витрати по утриманню житла позивачки, яка змушена оплачувати самостійно комунальні послуги, цим порушені права позивача як власника, які підлягають до поновлення та судового захисту. Вирішуючи питання дотримання справедливого балансу між майновими правами власника житла та правом користування житлом відповідача, суд виходить з такого. Відповідачем не надано суду жодних доказів, які б достовірно свідчили про створення позивачкою перешкод у користуванні спірною квартирою, з приводу перешкоджання у вселенні останній до суду, ні до правоохоронних органів протягом тривалого періоду відсутності у спірній квартирі не звертався. Формально залишаючись зареєстрованим у спірній квартирі відповідач проживав фактично понад два роки у будинку за адресою [ADDRESS] (дана адреса фактичного проживання вказана відповідачем у договорі про надання правничої допомоги) з причин, які залежали виключно від його волі, тобто тривалий час вважав такі житлові умови прийнятними для себе. Крім того, відповідач не обмежений у працездатності, отже має можливість за рахунок заробітку забезпечити житлові умови в умовах, які надають можливість повноцінного проживання. Враховуючи вищевикладене, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення позову. Суд вирішує питання про розподіл судових витрат на підставі ст. 141 ЦПК України, відповідно до вимог якої, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в розмірі 704,80 грн., які понесені позивачем в ході судового розгляду, що підтверджується квитанцією в матеріалах справи.

Outcome: approved