Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-06 00:00:00

Заявник, в інтересах якої діє представник [PERSON] , звернулась до суду із заявою про встановлення факту її постійного сумісного проживання разом з [PERSON] станом на 10 липня 2020 року. В обґрунтування заявлених вимог [PERSON] посилається на те, що [INFO] померла її мати [PERSON] . Після смерті матері заявниці відкрилась спадщина, у вигляді земельної ділянки площею 5.72 га, розташованої на території Марківської селищної ради Старобільського району Луганської області та право на земельну частку (пай). Заявниця звернулась до нотаріуса, який виніс постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з тим, що відсутні документи за якими можливо встановити наявність/відсутність спадкоємців, які постійно проживали разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та пропуском строку, передбаченого ст. 1270 ЦК України Встановлення даного факту необхідно заявнику для оформлення документів про прийняття спадщини. Ухвалою від 15 червня 2021 року справу прийнято до провадження суддею Луньовою Д.Ю. В судове засідання сторони не з`явились, про дату час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Представник заявника 22 червня 2021 року надав заяву про розгляд справи за його відсутності, заявлені вимоги просить задовольнити. Представник заінтересованої особи, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, в судове засідання не з`явився. 07 вересня 2021 року надав суду заяву в якій просив розгляд справи провести без його участі. Зазначив, що не заперечує проти задоволення позовних вимог. Враховуючи викладені обставини, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників процесу. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, встановив наступне. [PERSON] є матір`ю [PERSON] , дана обставина підтверджується копіями свідоцтва про народження серії [NUMBER] та свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 13 травня 1989 року (а.с. 6). З копії свідоцтва про смерть [NUMBER] [PERSON] померла [INFO] в м. Брянка, Луганської області (а.с. 7). Згідно копії державного акта на право приватної власності на землю (а.с. 8) та сертифіката на право на земельну частку (пай) (а.с. 9) [PERSON] належить на праві приватної власності земельна ділянка площею 5.72 га, розташована на території Кризької сільської ради, та їй належить право на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності колективного сільськогосподарського підприємства «Дружба» за розміром 8,82 га. Згідно копії заповіту посвідченого секретарем виконкому Кризької сільської ради Марківського району Луганської області від 30 липня 2018 року [PERSON] належну їй земельну ділянку в розмірі 5,72 га заповіла [PERSON] (а.с. 10). З копії постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 травня 2021 року, що державний нотаріус Марківської державної нотаріальної контори відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої матері [PERSON] , оскільки заявницею пропущений строк звернення з заявою про прийняття спадщини та відсутності доказів реєстрації за однією адресою (а.с. 11). З довідки № 261 від 07 червня 2021 року виконавчий комітет Марківської селищної ради Марківського району Луганської області , що померла [PERSON] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З серпня 2018 року [PERSON] за вказаною адресою не проживала (а.с. 12). Свідки [PERSON] та [PERSON] надали письмові пояснення в яких підтвердили факт сумісного проживання заявниці з [PERSON] з серпня 2018 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 14-15). Також на\~підтвердження факту\~сумісного проживання\~з матір`ю\~на момент\~смерті останньої заявником наданий акт про фактичне місце проживання № 248 з якого вбачається, що [PERSON] з 03 серпня 2018 року по 10 липня 2020 року проживала з дочкою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13). Згідно із частинами першою третьою статті 9\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Суд вважає необхідним зазначити, що у 1971 році Міжнародний суд Організації Об`єднаних Націй (далі - ООН) у документі «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначив, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини розвиває цей принцип у своїй практиці. У справах «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45). «Зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного, - вважають судді ЄСПЛ, - Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать». Враховуючи викладене, суд вважає, що до правовідносин у даній справі застосуванню підлягають "намібійські винятки" Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Тому, суд приймає до уваги акт про фактичне місце проживання № 248 від 21 травня 2021 року, щодо проживання [PERSON] на день її смерті [INFO] за адресою: [ADDRESS] разом з [PERSON] . Згідно ч.ч. 1, 6 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Належними та допустимими доказами по справі та показами свідків підтверджується факт постійного проживання спадкодавця разом із заявником на час відкриття спадщини, незважаючи на те, що місце реєстрації вказаних осіб на час відкриття спадщини не співпадало. Частиною 3 ст.\~1268\~ЦК України встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ч. 1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до п. 5 ч. 2 вказаної статті, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Як слідує з ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих немайнових чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Враховуючи, що від встановлення судом факту спільного постійного проживання заявника зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, залежить реалізація заявником свого права на спадкування, а також підтвердження даного факту дослідженими в судовому засіданнями доказами та показами свідків, суд приходить до висновку про необхідність задоволення вимог заявника, як обґрунтованих та доведених належним чином. Згідно ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення у справах окремого провадження судові витрати не відшкодовуються. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved