Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання дитини з відповідача [PERSON] . Позивачка обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що Між нею та відповідачем 02 жовтня 2010 року виконкомом Ананьївської Першої сільської ради Ананьївського району Одеської області було зареєстровано шлюб, актовий запис №09, як зазначається в позовній заяві. Від вказаного шлюбу [INFO] від вказаного шлюбу народився син [PERSON], який проживає разом з позивачем та знаходиться на її утриманні. Крім того, [PERSON] свої позовні вимоги мотивує тим, що шлюбно-сімейні відносини між нею та відповідачем припинено, оскільки подальше збереження шлюбу не є можливим. Виявилось, що в них різні погляди на життя, зокрема, сімейне, а саме відсутність між ними взаєморозуміння призводить до з`ясування відносин та ніяким чином не зміцнює їх сім`ю. В позовній заяві позивачка зазначила, що останнім часом відповідач не приймає участі в утриманні дитини та в неї немає впевненості в тому, що в подальшому він буде виконувати цей батьківський обов`язок добровільно, тому вважає за потрібне поставити питання щодо стягнення аліментів з відповідача в судовому порядку. Позивачці відомо, що відповідач [PERSON] працює в ПАТ «Виробниче об`єднання «Стальканат-Сілур» волочильником дроту та його заробітна плата в місяць складає 17000 гривень. Інших дітей, яких відповідач зобов`язаний утримувати немає. Тому, позивачка вважає, що відповідач має утримувати дитину шляхом сплати їй щомісячно ј частини доходу. Позивач в судове засідання не з`явилася, при цьому надала 14 серпня 2019 року через канцелярію суду письмову заяву в якій просить, суд, розглянути справу у її відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягає, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує (а.с.33). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення якого була повідомлена належним чином, про що свідчить в матеріалах справи поштове повідомлення про отримання відповідачем рекомендованого листа за вихідним номером 491/641/19/9825/2019, в якому містилася ухвала суду від 25 листопада 2019 року про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті (а.с.53). Однак, в матеріалах справи міститься письмова заява відповідача, яка була подана ним 25 листопада 2019 року через канцелярію суду, в якій він просить суд розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги щодо розірвання шлюбу та стягнення аліментів визнає повністю. Крім того, в своїй заяві відповідач також зазначив, що позовні вимоги позивача щодо стягнення з нього Ѕ частини витрат понесених позивачем у зв`язку із зверненням до суду в розмірі 984 гривень 20 копійок він не визнає, так як вказану суму він позивачеві вже повернув (а.с.43). Відповідно до вимог ч.7 ст.178 ЦПК України відповідачем у встановлені судом строки відзив на позовну заяву до суду не було подано. З урахуванням вимог ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 статті 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, враховуючи наявність відомостей про належне сповіщення всіх учасників справи та беручи до уваги заяву позивачки та відповідача, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності позивачки та відповідача. Враховуючи те, що сторони по справі в судове засідання не з`явилися, а розгляд справи здійснюється за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється в порядку ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до копії паспорту позивач [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Ананьїв, Друга дільниця, Ананьївського району, Одеської області, зареєстрована за адресою в [ADDRESS] та фактично проживає в [ADDRESS] (а.с.5). Відповідно до копії паспорту відповідач [PERSON] , [INFO] , уродженець та зареєстрований за адресою в с. Ананьїв, Четверта дільниця, Ананьївського району Одеської області (а.с.44). Судом встановлено, що сторони 02 жовтня 2010 року зареєстрували шлюб, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого Виконкомом Ананьївської Першої сільської ради Ананьївського району Одеської області 02 жовтня 2010 року (а.с.8). Встановлено, що від вказаного шлюбу в позивачки та відповідача народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження, серії [NUMBER] , виданого 16 жовтня 2012 року Виконавчим комітетом Ананьївської Першої сільської ради Ананьївського району Одеської області (а.с.9). З копії довідки №804, виданої 04 липня 2019 року Ананьївською Першою сільською радою Ананьївського району Одеської області (а.с.10), вбачається, що на утриманні позивачки [PERSON] знаходиться малолітня дитина - [PERSON] , [INFO] . Крім того, відповідачем до заяви від 25 листопада 2019 року було надано завірену копію наказу №1612-к/тр, виданого ПрАТ «ВО «Стальканат-Сілур» про припинення трудового договору (контракту) (а.с.47). Відповідно до ч.3 ст.105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Згідно зі ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст.110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно ст.113 СК України, особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно ч.2 ст.114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з ч.3 ст.115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності,поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивача про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України, тому позов підлягає задоволенню. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги визнання відповідачем позовних вимог сторін, оцінивши шлюбні взаємовідносини сторін суд вважає, що між сторонами склалися відносини, при яких збереження сім`ї неможливо, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їх інтересам та інтересам дитини, як це передбачено ст.112 Сімейного Кодексу України, тому шлюб між сторонами носить формальний характер і підлягає розірванню. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дитини: Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XIIта набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею ст.51 Конституції України гарантовано, а ст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ст.141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання них окремо від дитини не впливає на об`єм їх прав та не звільняє від обов`язків відносно дитини. У відповідності до ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. При ухиленні їх від цього обов`язку кошти на утримання дітей стягуються в судовому порядку. Відповідно до ч. 3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.5 ст.183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. Відповідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто 08 липня 20019 року. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. З урахуванням викладеного суд вважає можливим позов в частині стягнення аліментів на утримання дитини - задовольнити, стягнути з [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини доходу, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи від дня пред`явлення позову до дня його повноліття. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до ч.1 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від судового збору позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Згідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. З урахуванням вимог ст.141 ЦПК України та того, що позивач у справах про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору, суд вважає за необхідним покласти на відповідача оплату судового збору у розмірі 768 гривень 40 копійок. Крім того, беручи до уваги заяву відповідача [PERSON] від 25 листопада 2019 року, в якій він зазначає, що Ѕ частину витрат понесених позивачем у зв`язку із зверненням до суду в розмірі 984 гривень 20 копійок він не визнає, так як вказану суму позивачці вже повернув, однак в підтвердження цього будь-яких доказів суду не надав, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги позивачки про стягнення з відповідача на її користь Ѕ частини витрат понесених нею у зв`язку із зверненням до суду у розмірі 984,20 грн., які складаються з Ѕ частини сплати судового збору за подачу позову про розірвання шлюбу та Ѕ частини витрат понесених при зверненні за професійною правничою допомогою підлягають задоволенню.

Outcome: approved