Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], в якому просить : визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування квартирою [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що 27 вересня 2014 року придбала у відповідача за договором купівлі-продажу, квартиру [ADDRESS]. В цей же день право власності на придбане нерухоме майно було зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Місце проживання попереднього власника (відповідача) залишається зареєстрованим у квартирі, право власності на яку перейшло до неї. Їй невідомо, де тепер фактично мешкає відповідач. Він не вчиняє дій щодо зняття з реєстраційного обліку у квартирі. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316, 317, 319, 321 ЦК, ст. 48 Закону «Про власність»). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Таким чином, оскільки відповідач, уклавши договір купівлі-продажу від 27 вересня 2014 року, перестав бути власником квартири [ADDRESS], тому вважає, що він втратив право користуватися нею для особистого проживання. Оскільки, чинне законодавство України не передбачає можливості зняття попереднього власника з реєстраційного обліку за фактом відчуження житлового приміщення шляхом звернення до міграційної служби, виникла потреба у судовому захисті її прав. В силу ст. 391 ЦК України, як власник нерухомого майна, має право просити суд усунути їй перешкоди у здійсненні користування ним, оскільки факт існування реєстрації місця проживання відповідача перешкоджає їй в повній мірі реалізувати своє право власності, з огляду на те, що воно обтяжене правом відповідача на проживання в ньому. Крім того, факт реєстрації відповідача дає підстави для нарахування вартості житлово-комунальних послуг підприємствами - їх надавачами. У судове засідання позивачка не з'явилася, подала до суду заяву, згідно якої позов підтримала повністю, просить розглянути справу за її відсутності, не запере6чує проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки в судове засідання заяв не надавав, від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, у зв'язку з чим згідно ст. 224 ЦПК України, за згодою позивача, судом проведено заочний розгляд справи. У судовому засіданні безпосередньо досліджені наступні письмові докази: договір (а.с.6-7), витяг (а.с.8), довідка (а.с.10). Суд оцінюючи, відповідно до ст. 212 ЦПК України всебічно, повно, об'єктивно та безпосередньо досліджені наявні у справі докази, вважає, що у судовому засіданні встановлені наступні факти та обставини. У судовому засіданні встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрований у квартирі, що розташована за адресою: [ADDRESS], власником якої є позивачка [PERSON] У спірній квартирі відповідач не проживає, залишив квартиру добровільно, у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу спірної квартири. Вказані обставини встановлені на підставі письмових доказів: договір (а.с.6-7), витяг (а.с.8), довідка (а.с.10). Суд вважає, що відносини між сторонами регулюються нормами ЖК України, ЦК України. Згідно ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються нею для особистого проживання. Згідно ст. 346 ч.1 п. 1 ЦК України, право власності припиняється у разі, відчуження власником свого майна. У судовому засіданні встановлено, що у зв'язку з укладенням договору купівлі-продажу квартири [ADDRESS], право власності відповідача на спірну квартиру припинилося, а тому останній не може користуватися нею для особистого проживання, що є підставою для визнання його таким, що втратив право користування жилим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. Дослідивши матеріали справи, суд на підставі ст. 10 ЦПК України, згідно якої кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ст. 11 ЦПК України, згідно якої цивільні справи розглядаються в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, вважає, що позовна заява підлягає повному задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України, суд вважає необхідним, стягнути з відповідача на користь позивачки витрати по сплаті судового збору в сумі 243 грн. 60 коп.

Outcome: approved