Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Христинівського районного суду з позовом до Вербуватської сільської ради Христинівського району Черкаської області про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, та просить визнати за ним, [PERSON] [INFO] (паспорт громадянина України серії [NUMBER] виданий 03.09.1996 Христинівським РВ УМВС України в Черкаській області, ідентифікаційний номер: [NUMBER]) в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] померлої [INFO] право приватної власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва 3,1197 га, кадастровим номером: [NUMBER] розташовану в адміністративно-територіальних межах Вербуватської сільської ради Христинівського району Черкаської області. Позивач в обґрунтування позовних вимог в позовній заяві зазначив, що [INFO] померла [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина, до спадкового майна, належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 3,12 га розташована в адміністративно-територіальних межах Вербуватської сільської ради Христинівського району Черкаської області, що стверджується наявністю виданого на її ім'я Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. На випадок своєї смерті [PERSON], склала заповіт, яким вищезазначену земельну ділянку заповіла йому. Він, в установленому законом порядку прийняв спадщину за заповітом після смерті [PERSON] про що Осика Л.М. приватним нотаріусом Христинівського районного нотаріального округу заведено спадкову справу №235 за 2017 рік. Однак, Христинівською районною нотаріальною конторою не приймається від нього на підтвердження права власності спадкодавця виданий їй Державний акт на право приватної власності на землю серії [NUMBER], який 10.12.2001 зареєстровано Вербуватською сільською радою Христинівського району в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за №151 (далі Державний акт), через розбіжності у написанні прізвища спадкодавця у вказаному правовстановлюючому документі та у свідоцтві про її смерть. Так у Державному акті зазначається, що власником земельної ділянки загальною площею 3,12 га цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва є [PERSON], а згідно свідоцтва про її смерть зазначається, що померла [INFO] [PERSON]. При цьому не вірний запис прізвища спадкодавця, виправлено Вербуватською сільською радою Христинівського району на вірний та застережно печаткою сільської ради, однак таким виправленням, ще більше спорчено цей правовстановлюючий документ.Разом, з цим виправлення прізвища спадкодавця на цьому Державному акті здійснено взагалі авторучкою. Дане виправлення застережено печаткою Вербуватської сільської ради Христинівського району та завірено підписом сільського голови. В судове засідання позивач не з'явився, проте від нього до суду надійшла заява про уточнення позовних вимог, в якій зазначив, що нотаріус йому відмовив помилково у вчиненні нотаріальної дії про у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, тоді як слід було відмовити за законом, а тому необхідно розглядати справу про визнання права власності за законом. В судове засіданні відповідач Вербуватська сільська рада не з'явилась, проте від неї до канцелярії на адресу суду надійшла заява з проханням справу розглянути за відсутності їх представника, позовні вимоги [PERSON] визнають повністю, та не заперечують проти їх задоволення. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Зважаючи на те, що відповідач, являючись органом місцевого самоврядування адміністративно-територіальної одиниці, де проживав спадкодавець, а тому маючи про них найбільш достовірні відомості, позовні вимоги визнав, і таке визнання не порушує прав та інтересів третіх осіб, суд знаходить, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Судом встановлено наступні обставини справи та визначені відповідно до них правовідносини. На випадок своєї смерті [PERSON], склала заповіт, яким вищезазначену земельну ділянку заповіла братові позивача, [PERSON]. Згідно копії свідоцтва про смерть сері [NUMBER] від 14.02.2017 року, [PERSON], помер [INFO] Згідно Свідоцтва про смерть серії [NUMBER] від [INFO] року, померла [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина, до спадкового майна, належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 3,12 га розташована в адміністративно-територіальних межах Вербуватської сільської ради Христинівського району Черкаської області, що стверджується наявністю виданого на її ім'я Державного акту на право приватної власності на землю серії [NUMBER]. У Державному акті зазначається, що власником земельної ділянки загальною площею 3,12 га цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва є [PERSON], а згідно свідоцтва про її смерть зазначається, що померла [INFO] [PERSON]. При цьому не вірний запис прізвища спадкодавця, виправлено Вербуватською сільською радою Христинівського району на вірний та застережно печаткою сільської ради, однак таким виправленням, ще більше спорчено цей правовстановлюючий документ. Таким чином, позивач не може оформити право власності в порядку спадкування за законом на земельну ділянку, розташовану в адміністративно-територіальних межах Вербуватської сільської ради Христинівського району Черкаської області, оскільки відсутні правовстановлюючі документи. Відповідно до ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно з ч. 2. ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 3 ст. 46 цього Кодексу). Таким чином часом відкриття спадщини після смерті [PERSON] є день її смерті, тобто [INFO] року. Відповідно до ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Частиною 3 цієї статті Кодексу встановлено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Судом встановлено, що позивач є таким, що прийняв спадщину. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Виходячи зі змісту ст. 392 ЦК України право власності встановлюється в судовому порядку, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Згідно зі ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав може бути визнання права власності. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" зазначено, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 січня 2013 року у справі № 6-164цс12 у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають із часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», найпоширенішою причиною звернення особи до суду в справах про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування є неможливість спадкоємцями, які прийняли спадщину, оформити своє право на спадщину в нотаріальній конторі з причин відсутності правовстановлюючих документів на спадкове майно на ім'я спадкодавця та/або відсутності державної реєстрації нерухомого майна спадкодавцем. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за спадкодавцем підтверджується лише записом в погосподарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Перші власники не оформляли документи на належне їм нерухоме майно та не реєстрували його в органах БТІ, а тому спадкоємець не може отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину і його право має бути визнано в судовому порядку. Якщо документи, що засвідчують право власності на нерухоме майно, існували, проте були втрачені власником та не можуть бути відновлені в передбаченому законом порядку, застосуванню підлягає ст. 392 ЦК України, відповідно до якої позов про визнання права власності може бути пред'явлений, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати власником документа, який засвідчує його право власності. Таким чином, на думку суду, право на отримання правовстановлюючого документу на нерухоме майно, має особа, яка є власником цього майна, дане право нерозривно пов'язане з особою спадкодавця, а тому після його смерті спадкоємець не має можливості отримати правовстановлюючий документ на спадкове майно в позасудовому порядку. Враховуючи, що визнання права власності на спадкове майно є винятковим способом захисту, який має застосовуватися якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню, оскільки відсутність у спадкодавця правовстановлюючих документів на спадкове майно унеможливлює оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Судом встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, беручи до уваги досліджені у судовому засіданні докази, визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі. На підставі викладеного вище,

Outcome: approved