Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-09 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду з заявою за участю заінтересованої особи Бахмутсько-Лиманське об`єднань управління Пенсійного фонду України Донецької області про встановлення факту проживання однією сім`єю з [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] , по день його смерті. В обґрунтування заяви зазначила, що її мати [PERSON] була одружена з [PERSON] , її мати померла [INFO] . [INFO] [PERSON] помер в м. Горлівка, останній перебував на обліку Бахмутсько-Лиманського ОУПФУ Донецької області де отримував пенсійні виплати. Після його смерті відкрилась спадщина у вигляді недоотриманої пенсії. Після смерті [PERSON] , вона звернулась до нотаріальної контори в м. Бахмут із заявою про прийняття спадщини, оскільки вона тривалий час проживала разом з матір`ю та її чоловіком однією сім`єю. Однак нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки довідка яку вона надала на тимчасово окупованій території, прийняти цю довідку в якості доказу проживання однією сім`єю не можливо, а тому, вона вирішила звернутися до суду для встановлення факту проживання однією сім`єю з померлим, потім в подальшому оформити свої права як спадкоємця. Заявник у судове засідання не з`явилась, надала заяву, згідно якої просила розгляд справи проводити без її участі, на заявлених вимогах наполягала та просила їх задовольнити. Представник заінтересованої особи - Бахмутсько-Лиманське об`єднань управління Пенсійного фонду України Донецької області у судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, згідно якої просив розглянути справу за його відсутністю та проти задоволення позовних вимог не заперечує. На підставі ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заявлені вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про народження [PERSON] , остання народилась [INFO] у графі батьками вказано: [PERSON] та [PERSON] . Згідно свідоцтва про припинення одруження, шлюб між [PERSON] та [PERSON] - 08.01.1970 року розірвано, після припинення шлюбу останній надано прізвище « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про шлюб, [PERSON] 18.10.1972 року уклав шлюб з [PERSON] , та останній після реєстрації надано прізвище « [PERSON] ». Згідно з Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища, [PERSON] 05.06.1986 року уклала шлюб [PERSON] , після реєстрації шлюбу надано прізвище « [PERSON] ». Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] , померла [INFO] . Згідно свідоцтва про смерть [PERSON] , помер [INFO] . Відповідно до довідки, виданої [PERSON] , в тому, що [PERSON] була зареєстрована за адресою [ADDRESS] з 27.09.1972 року по день її смерті, тобто по [INFO] . На час смерті була зареєстрована з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ст. 1264 ЦК України, у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`ять років до часу відкриття спадщини. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" роз`яснено, що при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше п`ять років до часу відкриття спадщини ( четверта черга спадкоємців за законом ), судам необхідно врахувати правила ч. 2 ст. 3 СК України про те, що сім`юскладають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчилювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом.. Встановлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку, їх встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Приймаючи рішення суд виходить з того, що факт родинних відносин між померлим [PERSON] і заявником підтверджується зазначеними документами. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка ( чоловік ), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права та обов`язки. Зокрема вітчим, мачуха, пасинки, падчерка, інші особи, які взяли до себе дитину як члена сім`ї, тощо. Статтею 3 Сімейного кодексу України встановлено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таким, що не суперечать моральним засадам суспільства.

Outcome: approved