Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-19 00:00:00

І. Стислий виклад позицій позивача, відповідача та третіх осіб 27.11.2020 [PERSON] звернулася до Шаргородського районного суду з позовом до [PERSON] , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Шаргородського відділу у Жмеринському районі Вінницької області державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Хмельницький), про визнання батьківства, у якому зазначила, що з лютого 2009 року по серпень 2017 року вона перебувала у цивільному шлюбу з відповідачем по справі [PERSON] та проживала разом із ним у будинку його батьків в [ADDRESS], потім вони придбали власне житло. Від спільного проживання у вказаному шлюбі, у них [INFO] народився син [PERSON] . Запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень, за погодженням з відповідачем, був проведений в порядку, передбаченому ст. 135 СК України. Відповідач визнавав себе батьком дитини, зустрічав з пологового будинку, надавав допомогу в придбанні необхідних речей для сина, приймав участь в його вихованні, у тому числі приймав рішення щодо хрещення сина, що було дуже важливим кроком у їх житті. Однак, через декілька місяців після народження дитини фактично шлюбні відносини припинились, та вони стали проживати окремо. Відповідач ніколи не заперечував свого батьківства по відношенню до [PERSON] , поряд з цим добровільно батьківство не визнав. [PERSON] знає про те, що вона звернулася до суду з позовом про встановлення батьківства і в приватній розмові запевняв її про те, що він не заперечує свого батьківства і в разі визнання його батьком дитини судом буде офіційно надавати матеріальну допомогу сину, тому позивач просить визнати [PERSON] , [INFO] батьком [PERSON] , [INFO] . У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала, посилаючись на ті ж самі обставини, що і в позовній заяві. Відповідач [PERSON] на виклик суду повторно не прибув, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи шляхом розміщення на веб - порталі "Судова влада" оголошень про виклик відповідача [PERSON] у підготовче та судові засідання (а.с. 33, 87, 93). Про причини неявки суд не повідомив, заяв про розгляд справи в його відсутності, або відкладення розгляду справи до суду не надходило. За правилами ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до вимог ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Позивач [PERSON] у судовому засіданні не заперечувала щодо заочного розгляду справи. Отже, у суда наявні підстави для заочного розгляду справи і ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів, про що постановлено ухвалу суду, відповідно до вимог статтей 280 -281 ЦПК України. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Шаргородського відділу у Жмеринському районі Вінницької області державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції ( м. Хмельницький) у судове засідання не з`явився. Від начальника відділу Магдалюк Л.В. до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника відділу, при розгляді справи покладається на вирішення суду (а.с.90). ІІ. Заяви, клопотання учасників справи 18.12.2020, 29.04.2021 та 31.05.2021 від представника третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Шаргородського відділу у Жмеринському районі Вінницької області державної реєстрації актів цивільного стану Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький) Магдалюк Л.В. до суду надійшли заяви про розгляд справи у відсутності представника відділу ДРАЦС (а.с. 20, 70, 90). 11.05.2021 від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про виклик свідків та стягнення судових витрат (а.с.73-74). Від позивача [PERSON] 25.05.2021 до суду надійшла заява про долучення до матеріалів справи копії доказів (а.с.77-80). 25.05.2021 від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про проведення 11.06.2021 судового засідання у її відсутності (а.с.86). Інші учасники справи, клопотань, пов`язаних із розглядом справи, не заявляли. ІІІ. Процесуальні дії у справі Ухвалою суду від 07.12.2020 позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача Шаргородського відділу у Жмеринському районі Вінницької області ДРАЦС Центрально-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про визнання батьківства прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання. Відкрито підготовче провадження, підготовче засідання призначено на 24 грудня 2020 року (а.с. 12-13). У зв`язку з неявкою у судове засідання відповідача [PERSON] , 24.12.2020 розгляд справи відкладено на 15 січня 2021 року (а.с.32). Ухвалою суду від 15.01.2021 клопотання позивача [PERSON] про призначення судової молекулярно - генетичної експертизи задоволено, призначено судову молекулярно - генетичну експертизу. Підготовче провадження у справі зупинено на час проведення експертизи (а.с.38-39). 16.04.2021 до суду повернулася ухвала про призначення судової молекулярно - генетичної експертизи без виконання у зв`язку з повторною неявкою [PERSON] для відбору експериментальних зразків (а.с. 61-63). Ухвалою суду від 16.04.2021 поновлено підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , з участю третьої особи, яка не заявляє вимог на предмет спору на стороні відповідача Шаргородського відділу у Жмеринському районі Вінницької області державної реєстрації актів цивільного стану Центрально - Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Хмельницький), про визнання батьківства. Підготовче засідання призначено на 13 травня 2021 року (а.с.66). 13.05.2021 у зв`язку з неявкою у підготовче засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, підготовче засідання відкладено на 25 травня 2021 року (а.с.75). 25.05.2021 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Судове засідання призначено на 11 червня 2021 року (а.с. 83-84). 11.06.2021 у зв`язку з неявкою у судове засідання усіх осіб, які беруть участь у справі, судове засідання відкладено на 20 липня 2021 року (а.с.91). Ухвалою суду від 20.07.2021 змінено прізвище позивача у справі з « [PERSON] » на « [PERSON] » (а.с. 105). 20.07.2020 постановлено ухвалу суду про проведення заочного розгляду справи (а.с. 106). ІV. Фактичні обставини, встановлені судом У справі, що розглядається судом встановлено, що сторони даного цивільно - правового спору проживали з лютого 2009 року по серпень 2017 року однією сім`єю без реєстрацією шлюбу. [INFO] позивач [PERSON] народила сина - [PERSON] , при реєстрації народження якого прізвище та ім`я по батькові дитини записано відповідно до частини 1 статті 135 СК України за вказівкою матері, а саме батьком хлопчика записано - [PERSON] , матір`ю - [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого виконкомом Джуринської сільської ради Шаргородського району Вінницької області 15.05.2017, актовий запис № 03 (а.с.7). Позивач зазначила, що батьком дитини [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] , що останній ніколи не заперечував, проте відмовився зареєструвати своє батьківство відносно їх спільного малолітнього сина. Для підтвердження факту батьківства [PERSON] стосовно дитини [PERSON] , [INFO] , ухвалою Шаргородського районного суду Вінницької області від 15.01.2021 у справі призначено судову молекулярно-генетичну експертизу (а.с. 38-39). 16 квітня 2021 року від Вінницького науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України на адресу суду повернулися матеріали справи, а ухвала суду від 15.01.2021 про призначення судової молекулярно-генетичної експертизи без виконання, у зв`язку з ненадходженням біологічних зразків для проведення молекулярно-генетичної експертизи (а.с.61-63). Як вбачається з інформації ВНДЕКЦ МВС України, на відбір біологічних зразків 10.03.2021 та 02.04.2021 не з`явився громадянин [PERSON] (а.с. 62/на звороті), неявка якого унеможливлює проведення експертизи методом ДНК-аналізу. Нез`явлення відповідача до експертної установи для відібрання біологічних матеріалів для проведення судово-генетичної експертизи свідчить про його небажання отримати точні висновки про його батьківство щодо дитини. На цьому наголосив Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй постанові від 24 лютого 2021 року у справі № 140/2055/18. На підтвердження обґрунтованості позовної заяви [PERSON] посилалася на показання свідків. З цього приводу суд допитав свідків [PERSON] , який є хрещеним батьком дитини - [PERSON] та [PERSON] , які суду показали, що вони перебували у дружніх стосунках зі сторонами даного цивільно - правового спору, спілкувалися у повсякденному житті. Їм достеменно відомо, що [PERSON] та [PERSON] тривалий час перебували у цивільному шлюбі та проживали однією сім`єю спочатку у будинку, який належить батькам відповідача у с. Рахни - Лісові Жмеринського району Вінницької області, а потім придбали власний будинок в с. Шпиків Тульчинського району Вінницької області, вели спільне господарство, мали спільний бюджет. Довгий час у них не було дітей, вони лікувалися і у 2017 році народився син [PERSON] . [PERSON] дуже радів з приводу народження сина, визнавав його як свою дитину, зустрічав із пологового будинку, разом із позивачем хрестили дитину. Потім, через декілька місяців, [PERSON] та [PERSON] перестали жити разом, але батько продовжував спілкуватися з сином, надавав матеріальну допомогу, а з серпня 2020 року припинив спілкування і надання матеріальної допомоги. Їм не зрозуміла така поведінка відповідача, оскільки він ніколи не висловлював сумнівів щодо свого батьківства, був щасливим, що став батьком, гордився цим. Суд визнає достовірність цих показів з урахуванням того, що вони відповідають і не суперечать іншим, вказаним вище доказам, дослідженим і перевіреним судом. Як вбачається зі світлин, які були долучені позивачем до матеріалів справи, відповідач зображений разом із позивачем та дитиною під час виписки з пологового будинку та у побутових умовах. Свідки [PERSON] та [PERSON] під присягою підтвердили, що на світлинах біля пологового будинку та на інших, зображені позивач, відповідач та їх син [PERSON] у різному віці (а.с.79). У справі, що розглядається також судом оглянуто «Метрическую книгу о крестившихся храма Свято - Николаевского мужского монастиря г. Шаргород», у якій під номером вісім за 2017 рік існує запис про хрещення 02.07.2017 [PERSON] , [INFO] , батьками якого є [PERSON] та [PERSON] ; хрещені батьки - [PERSON] , [PERSON] (а.с. 94-97) Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається (ч.1 ст.81 ЦПК України), в судовому засіданні досліджено кожний доказ, що міститься в матеріалах цивільної справи і відповідає вимогам належності, допустимості і достовірності. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 і, відповідно до ст.9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.24 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Надточій проти України» та в п.23 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гурепка проти України №2» наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище, порівняно з опонентом. У пункті 23 рішення ЄСПЛ у справі «Проніна проти України» наголошується, що п.1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, а в п.58 рішення Європейського суд у справі «Серявін та інші проти України» зазначається про те, що призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті… Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії»). Судом забезпечено учасникам справи принцип процесуальної рівності сторін і надано можливість кожній стороні довести ті обставини, на які вона посилається. Відповідач у даному цивільно - правовому спорі [PERSON] відзив на позовну заяву не подав, у судові засідання не прибув, не використав можливість і право реалізувати свої процесуальні права, визнати позов, заперечувати проти позову, надати докази у підтвердження своїх заперечень. Відповідачу надавалась можливість підтвердити чи спростувати факт його батьківства, проте він ухилився від проведення генетичної експертизи, призначеної судом у рамках даної справи. Небажання відповідача надати відзив та докази в обґрунтування своїх заперечень проти позову, з`являтися на виклик суду, ухилення від проведення генетичної експертизи, призначеної судом дає суду право обмежитись доказами, наданими позивачем. V. Норми права, які застосовує суд, мотиви їх застосування Відповідно до статті 51 Конституції України та статті 5 Сімейного кодексу України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Зокрема, держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини (частини друга і третя статті 5 Сімейного кодексу України). При регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 № 789-ХІІ і набула чинності для України 27.09.1991), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 121 СК України визначено, що права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статями 122 та 125 цього Кодексу. Відповідно до ст. 125 СК України, якщо мати та батько дитини не перебувають у шлюбі між собою, походження дитини від батька визначається за заявою матері та батька дитини, за рішенням суду. Визнання батьківства за рішенням суду регулюється статтею 128 СК України. Відповідно до частин першої та другої статті 128 СК України за відсутності заяви, право на подання якої встановлено статтею 126 цього Кодексу, батьківство щодо дитини може бути визнане за рішенням суду. Підставою для визнання батьківства є будь-які відомості, що засвідчують походження дитини від певної особи, зібрані відповідно до ЦПК України. Згідно з ч. 3 ст. 128 СК України позов про визнання батьківства може бути пред`явлений матір`ю, опікуном, піклувальником дитини, особою, яка утримує та виховує дитину, а також самою дитиною, яка досягла повноліття. Позов про визнання батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу (частина четверта статті 128 СК України). Відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. Тобто, передумовою звернення до суду із заявою про визнання батьківства є запис про батька дитини у книзі записів народжень за вказівкою матері. Визнання батьківства за рішенням суду, розглядається як засіб захисту прав дитини, тобто міра, спрямована на відновлення, визнання порушених або оспорених прав дитини. Визначення батьківства дитини є підставою виникнення батьківських обов`язків, зокрема обов`язку з утримання дитини. Питання щодо походження дитини суд вирішує на підставі сукупності доказів. Отже, сімейне законодавство України не визначає будь-яких особливостей щодо предмета доказування у даній категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, а також інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності.

Outcome: approved