Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з зазначеним\~позовомта просила усунути їй перешкоди у користуванні власністю, визнавши відповідачів [PERSON]\~та [PERSON]такими, що втратили право користування належним їй житловим приміщенням, а саме будинком, що розташоване за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Проскурівська, буд.63, оскільки відповідачі не мешкають за вказаною адресою вже понад один рік, особистих їх речей в будинку не має, за комунальні послуги не сплачують. Ухвалою суду від 11 липня 2018 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання сторони та третя особа не зявилися. Позивач надала заяву про розгляд справи за її відсутності, вимоги позову підтримала з підстав, викладених в заяві, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі про дату, час та місце слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, передбаченому ч. 7 та ч. 11 ст. 128 ЦПК України, відзиву не подали. Представник третьої особи Виконкому Довгинцівської районної у місті ради в судове засідання не з'явився, до суду надійшли пояснення на позов, відповідно до яких при винесенні рішення виконком покладається на розсуд суду. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не зявився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних мотивів. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. Як встановлено судом, позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 10 липня 1992 р. є власником будинку №63 по вулиці Проскурівській в м. Кривому Розі Дніпропетровської області (а.с. 9-10 - копії договору). У вказаному будинку згідно довідки про склад сім'ї № 48 від 09.07.2018 р., виданої головою квартального (вуличного) комітету № 7 Довгинцівського району м. Кривого Рогу, зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11), які, за даними акту про не проживання від 09.07.2018 р., складеного мешканцями будинків № 72, 61 та 76 по вул. Проскурівській в м. Кривому Розі та посвідченого головою квартального (вуличного) комітету № 7, не проживають з 2013 року в будинку № 63 по вул. Проскурівській м. Кривого Рогу Дніпропетровської області (а.с.12). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно пункту другого частини 34 Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Відповідачі є донькою та внуком позивача, тобто членами сім'ї власника житла. Згідно пункту 39 Постанови, члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Аналогічне викладено в ч. 2 ст. 405 ЦК України, відповідно до якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи те, що відповідачі, як члени сім'ї власника житла, не проживають у спірному житловому помешканні без поважних причин понад строки, визначені ст. 405 ЦК України, а саме з 2013 року згідно даних акту, суд вважає можливим визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування цим житловим приміщенням. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачем не заявлено вимогу про відшкодування судових витрат, вони покладаються на позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved