Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-14 00:00:00

З позову [PERSON] вбачається, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за №898, виданого 28 квітня 2012 року державним нотаріусом Великобагачанської державної нотаріальної контори, він отримав у спадщину після смерті свого батька [PERSON] 1/2 частину земельної ділянки площею 2,85 гектара для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Балакліївської сільської ради (на сьогодні Білоцерківська об`єднана територіальна громада) Великобагачанського району Полтавської області, як належала померлому на підставі Державного акту на право (приватної) власності на земельну ділянку (землю), серії ПЛ №077581, кадастровий номер 5320280600:00:002:0128. Іншу 1/2 частину вказаної земельної ділянки, відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за №896, виданого 28 квітня 2012 року державним нотаріусом Великобагачанської державної нотаріальної контори Полтавської області - [PERSON] , успадкував [PERSON] . З метою подальшого оформлення права власності, на підставі отриманого свідоцтва, позивач [PERSON] замовив виготовлення Державного акту на землю. 16.07.2012 року Великобагачанською райдержадміністрацією на ім`я позивача [PERSON] був виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 1,4250 га серія ЯМ №390629 з кадастровим номером земельної ділянки 5320280600:00:002:1012. Позивач також вказує, що інший власник 1/2 частини земельної ділянки - [PERSON] , з метою реєстрації права власності на свою частину успадкованої земельної ділянки, у вересні 2019 року через представника подав до реєстратора Виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради документи необхідні для подальшої реєстрації права власності на землю, серед яких були вищевказані обидва свідоцтва про право на спадщину за законом. 10.09.2019 року реєстратором виконавчого комітету Великобагачанської селищної ради позивачу [PERSON] та його братові [PERSON] були видані витяги з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, з яких випливає, що позивач [PERSON] та його брат [PERSON] є співвласниками у спільній частковій власності по 1/2 частині кожен земельної ділянки площею 2,85 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5320280600:00:002:0128. З огляду на вищевикладене, позивач вважає, що в даному випадку була допущена помилка, наслідками якої позивач має два записи про право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно на одну й ту саму земельну ділянку, а також, згідно публічної кадастрової карти України вбачається стопроцентна накладка земельної ділянки площею 1,4250 га з кадастровим номером 5320280600:00:002:1012, власником якої є позивач [PERSON] відповідно до державного акту серії ЯМ №390629, на земельну ділянку площею 2,85 га, кадастровий номер 5320280600:00:002:0128, співвласником якої є позивач відповідно свідоцтва про право на спадщину за законом, зареєстрованого в реєстрі за № 898. Також позивач вказує, що зі змісту форми державного акту вбачається, що право спільної власності на земельну ділянку посвідчується одним державним актом, який видається особі, уповноваженій співвласниками земельної ділянки. Список співвласників земельної ділянки зазначається в додатку до державного акту. На кожного співвласника ділянки окремий державний акт не складається. Тобто, позивач зазначає, що землевпорядною організацією при виготовленні державного акта на земельну ділянку площею 1,4250 га, кадастровий номер 5320280600:00:002:1012 була допущена помилка, в результаті якої була сформована нова земельна ділянка та здійснено накладку на вже існуючу (раніше сформовану) земельну ділянку з кадастровим номером 5320280600:00:002:0128, що призвело до подвоєння та подвійної реєстрації права власності на одну і ту ж ділянку. Така помилка, як вказує позивач, призводить до того, що позивач [PERSON] як співвласник однієї земельної ділянки зобов`язаний сплачувати земельний податок за дві земельні ділянки, які накладені одна на одну та мають різні кадастрові номера, а також така помилка може в подальшому вплинути на розмір при нарахуванні позивачу різних соціальних виплат. При виявленні помилки позивач [PERSON] в жовтні 2019 року через представника звернувся до Державного кадастрового реєстратора відділу у Великобагачанському районі Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області з повідомленням про виявлену помилку та проханням внести відповідні зміни до Державного земельного кадастру, на що листом № 1386/102-19 від 07.10.2019 року позивачу було відмовлено у виправленні такої помилки. Чинним законодавством не передбачено порядку вилучення помилкового запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, єдиним способом приведення записів у відповідність до Закону є рішення суду про скасування рішення державного реєстратора та скасування записів про проведену державну реєстрацію прав. Тобто позивач зазначає, що єдиним способом виправлення вищевказаної помилки є скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності на земельну ділянку площею 1,4250 га. Посилаючись на вищевикладені обставини та доводи, позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить скасувати запис про державну реєстрацію нерухомого майна та відкриття розділу на об`єкт нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно №91533593202, а також запис про право власності № 143960 на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,4250 га, розташованої на території Балакліївської сільської ради (на сьогодні Білоцерківська об`єднана територіальна громада) Великобагачанського району Полтавської області, з кадастровим номером 5320280600:00:002:1012 (а.с.а.с.2-4). Загальне позовне провадження у справі було відкрито ухвалою суду від 12.12.2019 року і по справі призначено підготовче засідання на 20.01.2020 року (а.с.16). Відповідно до даної ухвали в порядку ч.3 ст.53 ЦПК України до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено [PERSON] , жителя с. Балаклія Великобагачанського району Полтавської області, з можливістю подати відзив або можливі пояснення щодо позову (а.с.16). До проведення підготовчого засідання по справі від представника позивача [PERSON] надійшла заява про проведення відповідного засідання у відсутність позивача та представника та про підтримання позовних вимог (а.с.30). Від представника відповідача у справі Великобагачанської районної державної адміністрації Полтавської області до початку проведення підготовчого засідання у справі надійшов лист про проведення відповідного засідання без участі їх представника, а також вказали, що позовні вимоги визнають в повному обсязі та не заперечують проти їх задоволення (а.с.29). 20.01.2020 року у справі проведено підготовче засідання і призначено справу до розгляду на 20.02.2020 року (а.с.32). В період часу з 14 год. 18.02.2020 року по 17 год. 30 хв. 20.02.2020 року включно суддя Хоролець В.В. перебував у нарадчій кімнаті у справі №525/187/19 за обвинувальним актом у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.10.2014 року за №12014170000000441 відносно [PERSON] за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, тому процесуальний рух по справі не здійснювався. Розгляд справи відкладено на 18.03.2020 року. Суддя Великобагачанського районного суду Полтавської області Хоролець В.В. в період часу з 05 березня 2020 року по 19 березня 2020 року перебував на лікарняному, тому процесуальний рух у справах не здійснювався (справа не розглядалася). Розгляд справи відкладено на 15.04.2020 року. В судове засідання учасники справи не з`явилися, вони належним чином сповіщені про день і час судового розгляду. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява про проведення розгляду справи у відсутність позивача та представника та про підтримання позовних вимог, у своїй заяві також просив приєднати до матеріалів справи інформацію з Державної публічної кадастрової карти України (а.с.а.с.70-72). Від представника відповідача у справі Великобагачанської районної державної адміністрації Полтавської області до початку розгляду справи по суті надійшов лист про розгляд справи у відсутність їх представника, а щодо вирішення позовних вимог покладалися на розсуд суду (а.с.68). Від третьої особи Білоцерківської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області до початку розгляду справи по суті надійшов лист про розгляд справи у відсутність їх представника (а.с.69). У зв`язку з викладеним, суд вирішив за можливе розглянути справу в судовому засіданні у відсутність учасників справи, на підставі наявних у справі доказів, з урахуванням норм ст.247 ЦПК України та Рішення Конституційного Суду України №16-рп/2011 від 08.12.2011 року (справа про фіксування судового процесу технічними засобами). Суд, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов [PERSON] до Великобагачанської районної державної адміністрації Полтавської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету справу Білоцерківська сільська рада Великобагачанського району Полтавської області та [PERSON] про скасування реєстрації у Державному реєстрі речових прав, підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України (диспозитивність цивільного судочинства), суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача, стосовно якої він просить ухвалити рішення, у матеріальному розумінні - це певна річ (об`єкт), щодо якої виник спір. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.04.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Великобагачанської державної нотаріальної контори Полтавської області Сахаровою Л.І. вбачається, що спадкоємцем на зазначене в свідоцтві майна [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] є його син [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає в [ADDRESS] на 1/2 частку спадкового майна та його син [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає в с. Балаклія Великобагачанського району Полтавської області на 1/2 частку майна, у тому числі з урахуванням 1/3 частки переданої згідно договору про розподіл спадкового майна посвідченого Великобагачанською державною нотаріальною конторою 28.04.2012 року [PERSON] . Спадщина, на яку видане свідоцтво складається з права власності на приватизовану земельну ділянку, площею 2,85 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Балакліївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області та належала померлому [PERSON] на підставі Державного акту та право (приватної) власності на земельну ділянку (землю) серії ПЛ №077581, виданого Великобагачанською райдержадміністрацією Великобагачанського району Полтавської області 04.11.2004 року та зареєстрованого в книзі під № 010455100271, кадастровий №5320280600:00:002:0128. Свідоцтво про право на 1/2 частку спадкового майна видано на ім`я [PERSON] (а.с.5). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.04.2012 року, посвідченого державним нотаріусом Великобагачанської державної нотаріальної контори Полтавської області Сахаровою Л.І. вбачається, що спадкоємцем на зазначене в свідоцтві майна [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] є його син [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає в [ADDRESS] на 1/2 частку спадкового майна та його син [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований та проживає в с. Балаклія Великобагачанського району Полтавської області на 1/2 частку майна у тому числі з урахуванням 1/3 частки переданої згідно договору про розподіл спадкового майна посвідченого Великобагачанською державною нотаріальною конторою 28.04.2012 року [PERSON] . Спадщина на яку видане свідоцтво складається з права власності на приватизовану земельну ділянку, площею 2,85 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Балакліївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області та належала померлому [PERSON] на підставі Державного акту та право (приватної) власності на земельну ділянку (землю) серії ПЛ №077581, виданого Великобагачанською райдержадміністрацією Великобагачанського району Полтавської об6ласті 04.11.2004 року та зареєстрованого в книзі під № 010455100271, кадастровий №5320280600:00:002:0128. Свідоцтво про право на 1/2 частку спадкового майна видано на ім`я [PERSON] (а.с.6). Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи (ст.76 ЦПК України). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч.2 ст.77 ЦПК України). Частиною 1 ст.81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 5,6 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З копії Державного акту серії ЯМ №390629 на право власності на земельну ділянку, який був виданий на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 28 квітня 2012 року №896, посвідченого державним нотаріусом Великобагачанської державної нотаріальної контори вбачається, що [PERSON] є власником земельної ділянки для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 1,4250 га, яка розташована на території Балакліївської сільської ради Великобагачанського району Полтавської області (а.с.7). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого 10.09.2019 року [PERSON] (виконавчим комітетом Великобагачанської селищної ради Полтавської області) вбачається, що на підставі свідоцтва про права на спадщину [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 частка земельної ділянки площею 2,85 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5320280600:00:002:0128 (а.с.8). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності сформованого 10.09.2019 року [PERSON] (виконавчим комітетом Великобагачанської селищної ради Полтавської області) вбачається, що на підставі свідоцтва про права на спадщину [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить 1/2 частка земельної ділянки площею 2,85 га, яка призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровим номером 5320280600:00:002:0128 (а.с.9). З відмови Відділу у Великобагачанському районі ГУ ДГК у Полтавській області від 07.10.2019 року №1386/102-19 вбачається, що було розглянуто повідомлення про виявлення технічної помилки фізичною або юридичною особою від 07.10.2019 року з реєстраційним номером ЗВ-5314389622019 разом з доданими до нього документами та відповідно до порядку ведення Державного земельного кадастру прийнято рішення про відмову у виправленні зазначених у повідомленні помилок у зв`язку із встановленням факту, що відомості Державного земельного кадастру відповідають інформації, що міститься в документах, які стали підставою для внесення цих відомостей, та не потребують виправлення у зв`язку з не виявленням відповідних з технічних помилок у таких документах (а.с.10). З копії паспорту громадянина України [NUMBER] від 02.07.1997 року вбачається, що цей паспорт виданий на ім`я [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Мостовівщина Великобагачанського району Полтавської області, який зареєстрований в [ADDRESS] (а.с.12). В ході судового розгляду даної цивільної справи досліджено надані представником позивача [PERSON] копії інформації з Державної публічної кадастрової карти України (а.с.а.с.70,71,72), згідно яких вказана інформація про земельні ділянки з кадастровими номерами 5320280600:00:002:1012 площею 1,425 га та 5320280600:00:002:0128 площею 2,85, а також про їхнє місце розташування. Відповідно до положень ст.86 ЗК України (в редакції, чинній на час виготовлення Державного акту на право власності на земельну ділянку), земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного з учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). Право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами (п.8 ч.1 ст.87 ЗК України в редакції, чинній на час виготовлення державного акту). За нормою ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що незаборонені законом, зокрема правочинів. У відповідності до ч.1 ст.316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Нормою ст.182 ЦК України передбачена обов`язкова державна реєстрація права власності на нерухомі речі, його виникнення, перехід та припинення. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість та підстави відмови в ній встановлюються законом. Відносини, пов`язані з державною реєстрацією прав на нерухоме майно, регулюються Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно, до п.1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У відповідності до ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», загальними засадами державної реєстрації прав є: гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майна та їх обтяження; обов`язковість державної реєстрації прав у Державному реєстрі прав; публічність державної реєстрації прав; внесення відомостей до Державного реєстру прав виключно на підставах та в порядку визначених цим Законом; відкритість та доступність відомостей Державного реєстру прав. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Право власності на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним особам підлягає обов`язковій державній реєстрації, що випливає зі ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Частиною 4 статті 11 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Згідно з частиною 1 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Частиною 2 статті 13 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав ні нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що на кожний об`єкт нерухомого майна під час проведення державної реєстрації права власності на нього вперше у Державному реєстрі прав відкривається новий розділ та формується реєстраційна справа, присвоюється реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна. Відповідно до ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна індивідуальний номер, який присвоюється кожному індивідуально визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього вперше, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону. Частиною 2 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також і випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відповідно до абзаців першого та другого пункту 41 Порядку ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 року № 1141, державний реєстратор вносить записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про скасування державної реєстрації прав у разі скасування на підставі рішення суду рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі якщо помилка в реєстрі впливає на права третіх осіб, зміни до Державного реєстру прав вносяться на підставі відповідного рішення суду. Отже, чинне законодавство не передбачає порядку вилучення помилкового запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, єдиним способом приведення записів у відповідність до Закону є рішення суду про скасування рішення державного реєстратора та скасування записів про проведену державну реєстрацію прав. Позивач у доводах позовної заяви зазначає, що землевпорядною організацією при виготовленні державного акта на земельну ділянку площею 1,4250 га, кадастровий номер 5320280600:00:002:1012 була допущена помилка, в результаті якої була сформована нова земельна ділянка та здійснено накладку на вже існуючу (раніше сформовану) земельну ділянку з кадастровим номером 5320280600:00:002:0128, що призвело до подвоєння та подвійної реєстрації права власності на одну і ту ж ділянку. Така помилка, як посилається позивач у доводах заяви, призводить до того, що позивач [PERSON] як співвласник однієї земельної ділянки зобов`язаний сплачувати земельний податок за дві земельні ділянки, які накладені одна на одну та мають різні кадастрові номера, а також така помилка може в подальшому вплинути на розмір при нарахуванні позивачу різних соціальних виплат. Стаття 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно приписів частин 1,2,3 ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Пунктом 3 ч.2 ст.16 ЦК України, встановлено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим - джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. З огляду на вищевикладене вбачається, що положення ч.1 ст.1268 ЦК України стосовно захисту права власності повністю відповідає захисту права власності, яке гарантується ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, що у відповідності до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства. Крім цього, зміст цього конвенційного положення про захист права власності розкритий у ряді Рішень Європейського Суду з прав людини. Так, у Рішенні Європейського суду від 29.11.1991 року у справі «Пайн Велів Девелопментс ЛТД» проти Ірландії» зазначається, що власники мають право претендувати щонайменше на законне сподівання на можливість користуватися своєю власністю. Також, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналогічні положення містяться у ч.1 ст.15 ЦК України та ст.4 ЦПК України. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст.4 ЦПК). Проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням норм законодавства, а також практики ЄСПЛ щодо реалізації особою права власності на відповідне майно (або його частину), суд приходить до висновку, що є передбачені законом підстави для задоволення позову [PERSON] до Великобагачанської районної державної адміністрації Полтавської області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету справу Білоцерківська сільська рада Великобагачанського району Полтавської області та [PERSON] про скасування реєстрації у Державному реєстрі речових прав, в межах заявлених позовних вимог. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved