Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-07 00:00:00

Петр Крумханзл 28 січня 2020 року звернувся до суду з позовом до відповідача Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» про визнання незаконним та скасування рішення комітету профспілкової організації, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що 08 січня 2020 року на засіданні комітету Первинної профспілкової організації співробітників АТ комерційного банку «ПриватБанк» в м. Дніпро було прийнято рішення про направлення власникам та наглядовій раді АТ КБ «Приватбанк» письмової вимоги про розірвання трудового договору (звільнення) з головою правління АТ КБ «ПриватБанк» Петром Крумханзлом , оформлене протоколом № 19 від 08 січня 2020 року. В якості обґрунтування оскаржуваного рішення відповідач посилався на порушення позивачем трудового законодавства, зокрема ст. 40-42 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Позивач вважав, що оскаржуване рішення в частині висновків про необхідність розірвання трудового договору з ним, необґрунтованим та незаконним, зважаючи на недоведеність фактів порушення позивачем трудового законодавства. Крім того, оскаржуване рішення прийняте за відсутності повноважень, з огляду на відсутність колективного договору між відповідачем та банком. Ураховуючи вказане, позивач просив суд визнати незаконним та скасувати рішення засідання комітету Первинної профспілкової організації співробітників АТ комерційного банку «ПриватБанк» в м. Дніпро, оформлене протоколом № 19 від 08 січня 2019 року, про направлення власникам та наглядовій раді АТ КБ «ПриватБанк» письмової вимоги про розірвання трудового договору, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» в судовому засіданні заперечував проти позову з огляду на те, що дійсно оскаржуване рішення приймалося, але все було в передбаченому законом порядку з урахуванням повноважень і з дотриманням функціональних обов`язків. Право на таке в них було і рішення правильне. Все ними зроблено згідно вимог закону. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, нічиїх прав не порушували і будь-якої шкоди не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Представник третьої особи АТ КБ «ПриватБанк» в с удовому засіданні підтримав позовні вимоги, вважав їх обгрунтованими і доведеними, тому просив їх задовольнити в повному обсязі. Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, представника третьої особи, з`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. В судовому засіданні встановлено, що 08 січня 2020 року на засіданні комітету Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційного банку «ПриватБанк» було прийнято рішення про направлення наглядовій раді .Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» письмової вимоги про розірвання трудового договору (звільнення) з головою правління банку Петром Крумханзлом , оформлене протоколом засідання Профспілки № 19 від 08 січня 2020 року. Оскаржуване рішення прийнято з підстав, начебто, порушення позивачем законодавства про працю, зокрема ст. 46, 139 КЗпП України. Після чого, в той же день 08 січня 2020 року за наслідками прийняття оскаржуваного рішення на адресу наглядової ради банку профспілкою було направлено вимогу про розірвання трудового договору з головою правління банку Петром Крумханзлом в порядку ст. 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» та ст. 45 КЗпП України. Позивач вважає, що оскаржуване рішення є протиправним, всі його доводи є надуманими та не підтвердженими, у зв`язку з чим оскаржуване рішення підлягає скасуванню в судовому порядку. Як наслідок, вимога про розірвання, направлена на підставі незаконного оскаржуваного рішення, не може бути прийнята до виконання як безпідставна, незаконна та необгрунтована. Відповідно до ч. 2 ст. 45 КЗпП України якщо керівник, стосовно якого пред`явлено вимогу про розірвання трудового договору, не згоден з цією вимогою, він може оскаржити рішення виборного органу первинної профспілкової організації до суду у двотижневий строк з дня отримання рішення. У цьому разі виконання вимоги про розірвання трудового договору зупиняється до винесення судом рішення. Будучи не згодним з вказаним рішенням, позивач звернувся до відповідача з питанням добровільного врегулювання спору, але отримав відмову і вимушений звертатися до суду з позовом про визнання незаконним та скасування рішення вказаної профспілки. Суд вважає позовні вимоги підлягаючими задоволенню, виходячи з наступного. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Стаття 10 Закону про профспілки, визначаючи статус професійних спілок, встановлює, що усі профспілки рівні перед законом і мають рівні права щодо здійснення представництва та захисту прав і інтересів членів профспілки. Згідно з статтею 19 Закону про профспілки, профспілки, їх об`єднання здійснюють представництво і захист трудових, соціально-економічних прав та інтересів членів профспілок в державних органах та органах місцевого самоврядування, у відносинах з роботодавцями, а також з іншими об`єднаннями громадян. Представництво інтересів членів профспілки у взаємовідносинах з роботодавцями, державними органами та органами місцевого самоврядування здійснюється на основі системи колективних договорів та угод, а також відповідно до законодавства. Отже, відповідач під час захисту інтересів членів профспілки зобов`язаний одночасно керуватись положеннями статуту, законодавства та колективного договору. Відповідно до статті 10 КЗпП колективний договір укладається на основі чинного к законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Частина 2 статті 7 Закону України «Про колективні договори і угоди» передбачає, що саме у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально- економічних відносин. Таким чином, чинне законодавство передбачає певні умови застосування статті 33 Закону про профспілки та ст. 45 КЗпП України, які передбачають наявність взаємозв`язку між діяльністю профспілкової організації та підприємством, керівнику якого може бути пред`явлено вимогу щодо розірвання трудового договору. Відповідно до пункту 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» при розгляді справ, пов`язаних з вимогами профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу про розірвання трудового договору (контракту) з керівником або усунення його із займаної посади, слід виходити з того, що згідно зі ст.45 КЗпП така вимога може бути заявлена профспілковим чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, який за дорученням трудового колективу підписав колективний договір, і вона може бути оскаржена до суду працівником або власником чи уповноваженим ним органом у двотижневий строк. З преамбули Протоколу № 19 від 08 січня 2020 року вбачається, що відповідач має статус первинної профспілкової організації та об`єднує осіб, які працюють в банку. Однак, жодних відомостей про підписання колективного договору в оскаржуваному рішенні не зазначено. Але такий колективний договір між банком та відповідачем ніколи не укладався. З урахуванням відсутності відповідного колективного договору, укладеного між АТ КБ «ПриватБанк» та відповідачем, на сьогодні відсутні правові підстави для задоволення вимог сторони відповідача, розгляду оскаржуваного рішення та вимоги про розірвання відповідно до приписів ст. 33 Закону про профспілки. Окрім цього, відповідно до даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань щодо відповідача, відповідача було зареєстровано лише 19 червня 2019 року. Разом з тим, за даними ЄДР, окрім відповідача у банку наразі створено та зареєстровано 23 профспілкових організації, включаючи Всеукраїнську професійну спілку працівників Акціонерного товариства Комерційного банку «Приватбанк» та 19 організацій такої Всеукраїнської профспілки, а також Первинна професійна спілка трудового колективу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» та Первинна профспілкова організація трудового колективу Головного офісу Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». Отже, наразі у банку діє 23 організації профспілок з різним статусом. Позивач вважає, що прийняття оскаржуваного рішення зачіпає колективні інтереси працівників банку, а тому позиція профспілкової сторони з даного питання повинна бути злагодженою. Однак відповідач, приймаючи оскаржуване рішення, допускає явне зловживання своїми профспілковими правами, намагаючись вирішувати колективні інтереси працівників банку без погодження з 22 іншими організаціями профспілок, що діють у банку. Зазначена позиція підтверджується висновками Верховного Суду, прийнятими в аналогічній справі. Зокрема, в постанові від 18 червня 2018 року у справі № 804/2581/16 Верховний Суд зазначає, що діюче законодавство передбачає певні умови застосування статті 33 Закону № 1045-ХІ та ст. 45 КЗпП України, які передбачають наявність взаємозв`язку між діяльність профспілкової організації та підприємством, керівнику якого може бути пред`явлено вимогу щодо розірвання трудового договору. Так, зі змісту наведених норм вбачається право пред`явлення вимоги про розірвання трудового договору з керівником безпосередньо у органу профспілкової організації підприємства, установи, організації профспілки створеної працівниками одного підприємства, установи, організації. Судами попередніх інстанцій встановлено, що між Первинною професійній спілкою та роботодавцем колективний договір не укладався. Такими чином. суд погоджує висновки судів першої та апеляційної інстанцій стосовно того, що Первинна професійна спілка не є професійною спілкою працівників, що утворюється в органах (закладах, установах) поліції з метою захисту трудових, соціальних, економічних прав та інтересів поліцейських.» Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права викладених в постановах Верховного Суду. Враховуючи викладене, при вирішенні даної справи обов`язковому застосуванню підлягає висновок Верховного Суду у справі № 804/2581/16 щодо обов`язкової наявно- колективного договору, як передумови для реалізації процедури, передбаченої в ст. 33 вказаного Закону та ст. 45 КЗпП України. Отже, враховуючи відсутність колективного договору, укладеного між банком та відповідачем, та з урахуванням наявності інших профспілкових організацій у банку, оскаржуване рішення було прийняте відповідачем без наявності законних повноважень, а тому є незаконним та підлягає скасуванню. Стосовно необґрунтованості самого оскаржуваного рішення. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 45 КЗпП України на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації, якщо він порушує законодавство про працю, про колективні договори і угоди, Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Відповідно до ст. 33 Закону про профспілки профспілкові органи мають право вимагати розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства, установи або організації, якщо він порушує цей Закон, законодавство про працю, про колеш і а договори та угоди. В якості обґрунтування оскаржуваного рішення відповідач вказує на наступні порушення: винесення наказу № 3.16.0.0.0/1-6931368 від 13 червня 2019 року про відсторонені [PERSON] від виконання посадових обов`язків; введення в оману наглядової ради банку щодо того, що [PERSON] не був відсторонений від виконання службових обов`язків та приховування від наглядової ради банку існування наказу № 3.16.0.0.0/1-6931368 від 13 червня 2019 року про відсторонені [PERSON] від виконання посадових обов`язків. Зазначені обставини, на думку відповідача, свідчать про порушення позивачем вимог статей 46 і 139 КЗпП України. Стосовно зловживання відповідачем своїми правами. Відповідач не вперше звертається до наглядової ради банку із вимогою про розірвання трудового договору з позивачем. Оскаржуване рішення є черговою спробою відповідача домогтися цього розірвання трудового договору з позивачем, аналогічні за змістом рішення приймалися профспілкою 19 серпня 2019 року та 22 листопада 2019 року та були оскаржені позивачем до суду. Жовтневим районним судом м. Дніпропетровська розглянута справа № 201/10081/19 за позовною заявою позивача про визнання незаконним та скасування рішення відповідача, оформленого протоколом № 8 від 19 серпня 2019 року про направлення наглядовій раді банку письмової вимоги від 19 серпня 2019 року про розірвання трудового договору з позивачем (перше рішення). Рішенням цього суду по вказаній справі від 19 грудня 2019 року задоволено вимоги позивача в повному обсязі. Вказане рішення було оскаржене відповідачем і рішенням Дніпровського апеляційного суду залишене без змін, отже рішення місцевого суду від 19 грудня 2019 року набрало законної сили. Крім того, в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебувала цивільна справа № 201/13623/19, предметом якої є вимога позивача визнати незаконною та скасувати рішення відповідача від 22 листопада 2019 року про направлення наглядовій раді банку письмової вимоги про розірвання трудового договору з позивачем (друге рішення). По цій справі також винесене рішення про задоволення позову, але рішення оскаржується і не набрало законної сили. Підставою кожного з трьох рішень профспілки про надсилання наглядовій раді вимоги про розірвання трудового договору з позивачем є начебто порушення ним законодавства по відношенню до однієї і тієї ж особи - голови комітету профспілки - [PERSON] . Як вказано відповідачем у першому рішенні, однією з його підстав був факт відключення [PERSON] від системи електронного документообігу та засобів корпоративного зв`язку з 27 травня 2019 року, що було розцінено відповідачем як фактичне відсторонення [PERSON] від роботи. В оскаржуванному рішенні відповідач знову зазначає факт відключення [PERSON] від системи електронного документообігу та засобів корпоративного зв`язку з 27 травня 2019 року. Отже, твердження відповідача про те, що оскаржуване рішення та вимога про розірвання обгрунтовані новими підставами та фактами не відповідає дійсності та свідчить про намагання відповідача ввести суд в оману щодо дійсних обставин справи. Як уже зазначалось, 19 грудня 2019 р. Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська прийняв рішення у справі № 201/10081/19, яким задовольнив позовні вимоги позивача та визнав незаконним і скасував перше рішення відповідача. Відповідно до вказаного рішення з`ясовано обставини начебто відсторонення [PERSON] від виконання своїх обов`язків у зв`язку із службовим розслідуванням, а також обмеження [PERSON] в доступі до корпоративного зв`язку та систем документообігу, про що свідчать наступні висновки суду: «в оскаржуваному рішенні відповідач посилається на протиправні дії позивача, які полягали у відстороненні від роботи профспілкового лідера [PERSON] . Свій висновок відповідач обґрунтовує фактом відключення [PERSON] від системи електронного документообігу та засобів корпоративного зв`язку. Однак такі доводи відповідача спростовуються. Все це свідчить про те, що фактичного відсторонення [PERSON] в розумінні ст. 46 КЗпП України не відбувалося (аналогічний висновок міститься, зокрема, в ухвалі Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 309/361/17). Таким чином, факти порушення позивачем законодавства, а, тим більше, Закону про профспілки, відсутні.». Згідно ч. 4 і 5 ст. 82 ЦПК України «Підстави звільнення від доказування» 4. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 5. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Прийняття відповідачем трьох рішень з метою розірвання трудового договору з позивачем, які ґрунтуються на одних і тих самих фактичних обставинах та аргументуються однаковими доводами, розцінюється позивачем як упереджене ставлення до нього з боку відповідача, систематичний характер таких дій свідчить про зловживання профспілкою правами, наданими Законом про профспілки та КЗпП України. У Конституції України викладена загальна основа правової заборони зловживання правом. Стаття 13 Конституції України передбачає, що неприпустимим є здійснення права з метою заподіяння шкоди людині і суспільству. У свою чергу, у ст. 23 Основного Закону країни зазначається, що кожна людина має право на вільний розвиток своєї особистості, якщо при цьому не порушуються права і свободи інших людей. Згідно з ч. З ст. 13 ЦК України не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Згідно із ч. 6 ст. 13 ЦК України, у разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої статті З ЦК України). Верховний Суд, аналізуючи правовідносини, у яких виявлено зловживання правом, доходив висновку, що правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом (наприклад, постанова Верховного Суду від 06 березня 2019 року у справі № 317/3272/16-ц та постанова Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 562/3794/13-ц). З огляду на зазначене, для припинення зловживанням правами відповідача, позивач і просить суд визнати оскаржуване рішення незаконним та скасувати. Щодо відсутності факту відсторонення [PERSON] .. В обґрунтування оскаржуваного рішення відповідач вкотре намагається довести, що [PERSON] було нібито відсторонено від роботи для чого, зокрема, посилається на наказ як новий факт. Але факт існування наказу був достеменно відомий відповідачеві, оскільки був описаний, зокрема, у позовній заяві позивача від 30 серпня 2019 року про оскарження рішення відповідача про направлення наглядовій раді першого рішення; за результатами розгляду справи № 201/10081/19 суд встановив, що факт відсторонення [PERSON] від роботи у розумінні ст. 46 КЗпП України відсутній; у розумінні ст. 46 КЗпП України відсторонення працівника від роботи є призупиненням виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством (висновок міститься, зокрема, у постанові Верховного Суду від 23 січня 2019 року у справі № 755/6458/15-ц). Як випливає з ч. 2 ст. 113 КЗпП України час відсторонення не підлягає оплаті. Разом з тим, як свідчать розрахункові листки [PERSON] за червень-серпень, та що не заперечувалось самим [PERSON] , він продовжує перебувати на робочому місці (відпрацьовувати відповідні робочі дні), отримувати заробітну плату, відбувати у відрядження та використовувати відпустки. Все це свідчить про те, що фактичного відсторонення [PERSON] в розумінні ст. 46 КЗпП України не відбувалося (аналогічний висновок міститься, зокрема, в ухвалі Верховного Суду від 20 грудня 2018 року у справі № 309/361/17). У вказаній справі Верховний Суд дійшов наступних висновків: «Встановлено, що згідно з табелів обліку робочого часу за жовтень 2016 року ОСОБА 4 за весь місяць жовтень 2016 року відмічено про її присутність на роботі та відпрацювання нею конкретного робочого часу. Відповідно до розрахункової відомості за жовтень 2016 року ОСОБА 4 нараховано заробітну плату за цей місяць за 20 робочих днів, що відповідає табелю обліку робочого часу. Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове рішення про відмову у задоволенні позову, апеляційний суд виходив з того, що ОСОБА 4 рахувалася присутньою на робочому місці та такою, що здійснювала покладені на неї посадові обов`язки протягом усього місяця за весь жовтень 2016 року, з виплатою їй за цей період заробітної плати за відпрацьований період у повному обсязі без будь-яких обмежень. Отже, апеляційний суд дійшов вірного висновку про те, що підстави вважати відстороненням позивача від роботи у спірний період, а саме з 04 жовтня 2016 року до 25 жовтня 2016 року, відсутні. ОСОБА 4 належних та допустимих доказів, що є її процесуальним обов`язком (статті 10, 60 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи судами), щодо недопущення її до роботи згідно з положеннями статті 46 КЗпП України, не надала». Сам факт відключення [PERSON] від системи електронного документообігу та засобів корпоративного зв`язку не означає відсторонення працівника від роботи. Більше того, у Банку відсутні будь-які документи, які б встановлювали обов`язкове надання [PERSON] певного переліку засобів зв`язку для виконання посадових обов`язків. У своїй постанові від 06 листопада 2018 року за наслідками розгляду справи № 760/15066/16-ц Верховний Суд дійшов висновку про те, що відсторонення від виконання повноважень за посадою зі збереженням заробітної плати на час службового розслідування не є тотожним відстороненню від роботи у розумінні ст. 46 КЗпП України та, зокрема, зазначив наступне: «... наказом від 15 липня 2016 року N 40/9 ОСОБА 4 був відсторонений від виконання повноважень за посадою зі збереженням заробітної плати. КЗпП України не містить визначення поняття «відсторонення від виконання повноважень за посадою» та не наводить його відмінностей від поняття «відсторонення від роботи», про яке зазначається у статті 46 цього Кодексу. Проте відповідне визначення містить Закон України «Про державну службу», а його норми можуть бути враховані для з`ясування характеру правовідносин, які виникли між ОСОБА 4 та Фондом. Згідно з частиною п`ятою статті 72 Закону України «Про державну службу» під час відсторонення від виконання посадових обов`язків державний службовець зобов`язаний перебувати на робочому місці відповідно до правил внутрішнього службового розпорядку та сприяти здійсненню дисциплінарного провадження. Враховуючи викладене, ОСОБА4 після винесення наказу від 15 липня 2016 року К 40/9 не був звільнений від обов`язку дотримуватися правил трудового розпорядку та бути присутнім на роботі протягом робочого дня.». Отже, факт відсторонення [PERSON] від роботи в розумінні ст. 46 КЗпП України був відсутній. А доводи відповідача про зворотнє було досліджено та з`ясовано судом при розгляді справи № 201/10081/19. Окрім цього, не відповідає дійсності та є хибним твердження відповідача про те, що наказ чи встановлені обмеження діють до цього часу. Зараз [PERSON] має доступ до системи електронного документообігу та засобів корпоративного зв`язку і має можливість виконувати повною мірою усі свої посадові обов`язки. Зокрема, це ілюструють пояснення [PERSON] (заступника [PERSON] ) від 25 листопада 2019 року щодо подій 28 жовтня 2019 року, в яких описано факти обміну інформацією з [PERSON] у системі електронного документообігу «ПриватДок». При цьому, у наданому відповідачем наказі встановлено термін його дії (закінчення службового розслідування), а законодавство не встановлює певного обов`язку чи формату оформлення окремих письмових документів для скасування дії подібних наказів. Крім того, в провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває справа № 201/11580/19 за позовом [PERSON] да АТ КБ «ПриватБанк» про відновлення трудових прав позивача. В обгрунтування зазначеної заяви позивач зазначає, що він звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з позовом до АТ КБ «Приватбанк» про відновлення його трудових прав керівника напрямку «Credit Collection» шляхом відновлення доступу до системи електронного документообігу «Приватдок», до засобів корпоративного зв`язку до корпоративного аккаунту @privatbank.ua, до електронної системи контролю, а також до будь яких інших електронних систем та пристроїв, якими він користувався в своїй службовій діяльності станом на 27 травня 2019 року та заборони АТ КБ «Приватбанк» в подальшому чинити дії, направлені на передачу його службових прав та повноважень третім особам, за виключенням випадків, прямо передбачених законом. В рамках справи № 201/11580/19 [PERSON] надав заяву про зміну позовних вимог, в тексті якої зазначив, що доступ до системи електронного документообігу "Приватдок", до засобів корпоративного зв`язку, до корпоративного аккаунту @privatbank.ua, до електронної системи контролю, а також до усіх інших електронних систем та пристроїв, якими він користується в своїй службовій діяльності йому було відновлено, в зв`язку з чим він просив залишити відповідну позовну вимогу без розгляду. Таким чином, станом на сьогоднішній день доступ [PERSON] до електронних систем банку повністю відновлено, що підтверджено самим [PERSON] в рамках справи № 201/11580/19. Враховуючи викладене, доводи оскаржуваного рішення стосовно нібито незаконного відсторонення [PERSON] від виконання посадових обов`язків, є надуманими та спростовуються самим [PERSON] . Щодо додержання позивачем вимог ст. 139 КЗпП України. Не заслуговують на увагу посилання відповідача про начебто приховування Позивачем факту існування наказу від наглядової, ради банку та порушення позивачем обов`язку працювати чесно і сумлінно, оскільки у наданому відповідачем разом з вимогою про розірвання листі взагалі не йде мова про наказ. Відповідно до статті 139 КЗпП України працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким укладено трудовий договір. Разом з тим, відповідач не наділений компетенцією оцінювати достатність чесності та сумлінності роботи позивача. Будь-яке оцінювання відповідачем роботи позивача, що ґрунтується на здогадках і припущеннях, не може розцінюватися як порушення керівником норм трудового законодавства та слугувати підставою для вимоги розірвання трудового договору на вимогу відповідача. Отже, позивачем не було вчинено жодного порушення законодавства про працю чи про профспілки. Натомість, [PERSON] , користуючись своєю посадою голови комітету відповідача, з метою відстоювання виключно власних інтересів, неодноразово використовує власну посаду як інструмент тиску на позивача, чим намагається примусити штучно застосувати норму статті 33 Закону про профспілки та статті 45 КЗпП України. Положеннями ст. 77, 79, 80, 81 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не збирає докази самостійно. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені як судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для відмови в задоволенні позовних вимог. Статтями 15, 16, 18 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Суд може захистити цивільне право способом, що встановлений договором або законом. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено, то на підставі ст. 141 ЦПК України, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати на судовий збір 1 681 грн. 60 коп.. Вимоги до доказів встановлені ст. 77 ЦПК України, якою встановлено, що письмовими доказами є будь-які документи, акти, довідки, листування службового або особистого характеру або витяги з них, що містять відомості про обставини, які мають значення для справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Відповідно до ст. 263 ЦПК України: рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що відповідач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-які домовленості і зобов`язання стосовно відповідача по незаконним (з точки зору відповідача) діям відносно нього, предмета спору, а відповідач цього не довів, твердження відповідача про наявність будь-яких інших зобов`язань або неправомірності стосовно нього є припущенням. Не може суд прийняти до уваги не визнання відповідачами позовних вимог в частині їх обгрунтованості, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає можливим задоволення позову та визнати незаконним та скасувати рішення комітету Первинної профспілкової організації співробітників Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» оформлене протоколом № 19 від 08 січня 2020 року про направлення наглядовій раді АТ КБ «ПриватБанк» письмової вимоги про розірвання трудового договору з головою правління Петром Крумханзлом , а також стягнути з Первинної профспілкової організації співробітників АТ КБ «ПриватБанк» на користь Петра Крумханзла сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 1 681 грн. 60 коп. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved