Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що вказаний будинок належить їй на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину, виданого після смерті її матері. Відповідач по справі [PERSON] є її сином, і який зареєстрований в цьому будинку як член сім`ї. Більше 5 років відповідач за адресою реєстрації не проживає, постійно мешкає і працює у Російській Федерації, будинком не користується, особисті речі не зберігає, та жодної участі в утриманні будинку не приймає. При цьому реєстрація в будинку відповідача створює для позивача безліч труднощів, зокрема, в підвищеній оплаті за утримання будинку, оформленні субсидії, отриманні довідок, тощо, бо завжди відповідні органи вимагають документи зареєстрованих осіб, в зв`язку з чим змушена звернутися до суду з позовом про захист своїх прав та просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим будинком [ADDRESS] . Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 09.06.2021 року відкрито провадження в цивільній справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Позивач [PERSON] надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу по суті без її участі та наполягала на задоволенні позову. Відповідач [PERSON] до початку судового розгляду надіслав до суду письмову заяву від 01.07.2021 року, посвідчену тимчасово виконуючою обов`язки нотаріуса міста Москва, Російська Федерація, Катериною Барриос Барлет , в якій визнав позовні вимоги в повному обсязі та просив розглянути справу по суті без його участі. Підтвердив, що не мешкає в Україні з 2015 року, а зареєстрований і проживає за адресою: [ADDRESS] (а.с.29) Відповідно до частини 3 статті 211 Цивільного процесуального кодексу України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 Цивільного процесуального кодексу України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Зважаючи на те, що всі особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, відповідно до частини 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши доводи позовної заяви та письмові докази, додані до неї, суд встановив наступне: Частинами 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Під час судового розгляду встановлено, що позивачка [PERSON] , [INFO] , зареєстрована й постійно проживає за адресою: [ADDRESS] , та є пенсіонеркою за віком, що підтверджується відомостями з паспорту позивача та копією пенсійного посвідчення (а.с.5-8) Відповідач по справі [PERSON] є її сином, що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Черновською сільською радою Балашихінського району Московської області (а.с.9) Відповідно до Свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Л.Лещенко, реєстровий № 1363 від 05.08.2019 року, житловий будинок з надвірними будівлями за адресою: [ADDRESS] , успадкований та належить на праві приватної власності позивачці [PERSON] (а.с10) Згідно Витягу № 438 про зареєстрованих у житловому будинку осіб від 24.05.2021 року, за адресою: [ADDRESS] зареєстровані позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] (а.с.15) Як вбачається з Акту обстеження, складеного депутатом Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області Ярошенко Миколою Васильовичем 24 травня 2021 року в присутності свідків, відповідач [PERSON] за місцем реєстрації у будинку [ADDRESS] не проживає з 2015 року (а.с.16) З`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов наступного: Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За положеннями статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Частиною першою статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій вказано, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Правова позиція Європейського Суду з прав людини, відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції, гарантує кожній особі, крім інших прав, право на повагу до її житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Велика Палата Верховного Суду, висновки якого, відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, суди мають враховувати при ухваленні рішення, у постанові від 13.10.2020 року по справі № 447/455/17 зазначила, що, незважаючи на закріплення права членів сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, на користування цим житлом нормою ЦК України, воно виникає на підставі волевиявлення власника житла, який дозволяє члену своєї сім`ї вселитися до нього. У зв`язку із цим обмеження власника у можливості виселення колишнього члена сім`ї є невиправданим втручанням як у його право власності, так і у право на повагу до його приватного і сімейного життя, до його житла. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло в якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач зареєстрований у спірному житловому приміщенні як член сім`ї власника за його згодою. Судом встановлено, що відповідач не проживає в спірному житловому будинку більше одного року, а саме з 2015 року, забезпечений іншим житлом в Російській Федерації, що підтверджується поданою до суду заявою. Позивач як власник житла заявив вимогу про припинення права відповідача на користування житлом, яка підлягає задоволенню на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Позивач в поданих суду заявах наполягав на задоволенні позову, а відповідач - позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Частиною 1 статті 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Позивачем в позові не заявлено вимогу про стягнення з відповідача сплаченого судового збору, в зв`язку з чим, враховуючи принцип диспозитивності цивільного судочинства, на підставі ст..141 ЦПК України, суд не вирішує питання розподілу судових витрат. На підставі викладеного,

Outcome: approved