Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Львівської сільської ради; третя особа: Державна реєстраційна служба Бериславського районного управління юстиції Херсонської області про визнання права на спадщину та права власності. В обґрунтування позову посилаються на те, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON], 1967 року народження, який постійно проживав в с. Львове. Після його смерті залишилася спадщина - житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS]. Після смерті [PERSON] позивачем була прийнята спадщина шляхом подання відповідної заяви до Бериславської державної нотаріальної контори. В даний час позивач не може одержати свідоцтво про право на зазначену спадщину в зв'язку з тим, що свідоцтво про право власності на зазначений житловий будинок не було зареєстровано в БТІ, що унеможливлює видачу свідоцтво про право на спадщину, а реєстрація на покійного власника не може бути здійснена. Просить суд визнати право на спадщину, що залишилася після смерті [PERSON], який помер [INFO], визнати за нею права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами та огорожею, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні на задоволенні позову наполягав, з підстав, зазначених у позовній заяві, просив визнати право на спадщину що залишилася після смерті [PERSON], який помер [INFO], визнати за нею права власності на житловий будинок з господарськими будівлями, спорудами та огорожею, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Представник відповідача Львівської сільської ради в судове засідання не з'явилися, подали до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника. Представник третьої особи Державної реєстраційної служби Бериславського районного управління юстиції в судове засідання не з'явилися, подали до суду заяву про розгляд справи у відсутність їх представника. Відповідно до ст..169 ЦПК України суд вважає за можливо розглянути справу за відсутності сторін, належних чином повідомлених про день, місце та час розгляду справи на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню із наступних підстав. У відповідності до ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 4 статті 10 ЦПК України - суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє їхніх прав у випадках встановлених нормами ЦПК України. Вирішуючи зазначений спір суд повинен застосовувати норми цивільного законодавства, які регулюють зазначені правовідносини та Конституцію України. Згідно ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно ст. 1268 ч. 3 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. В судовому засіданні встановлено, що згідно свідоцтва про укладення шлюбу [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі (а.с. 7). Після укладення шлюбу [PERSON] було присвоєно прізвище «[PERSON]» (а.с. 7). На підставі заповіту посвідченого виконкомом Львівської сільської ради народних депутатів 12.12.1984 і зареєстрованого в реєстрі спадкоємцями вказаного в заповіті майна є [PERSON] та [PERSON], які проживають в [ADDRESS]. Згідно даного заповіту нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, яке складається із житлового будинку з будівлями, який знаходиться в с. Львове Бериславського району Херсонської області (а.с. 5). Згідно договору дарування від 24.04.1992 року посвідченого секретарем виконкому Львівської сільської ради народних депутатів Бериславського району Херсонської області зареєстрованого в реєстрі за №33, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дарунок 1/2 будинку, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 6). [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть, про що складено відповідний актовий запис №08 від 12.03.2014 року (а.с.4). Згідно довідки виданої виконкомом Львівської сільської ради Бериславського району Херсонської області [PERSON], 1967 року народження, постійно проживала з [PERSON], який помер [INFO] та вели спільне господарство (а.с. 3). Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину, після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Після смерті [PERSON] позивачем була прийнята спадщина шляхом подання відповідної заяви до Бериславської державної нотаріальної контори для видачі свідоцтва про право власності у порядку спадкування на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS]. У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Згідно листа державного нотаріуса Бериславської районної державної нотаріальної контори від 12.11.2014 року за заявою позивача заведена спадкова справа №144/2014 щодо майна померлого 11 березня 2014 року [PERSON], [INFO], який на момент смерті проживав в [ADDRESS]. Також надійшла заява про відмову від спадщини від дочки [PERSON] (а.с. 19). У встановлений законом строк позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Фактично спадщину прийняла, але оформити спадщину вона позбавлений можливості через те, що надане свідоцтво не зареєстровано у відповідних органах. У зв'язку з цим позивач вимушена була звернутися до суду з цим позовом. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 1 липня 2004 року державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі ст. 3 зазначеного Закону право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Отже, право власності на збудоване до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» нерухоме майно набувається в порядку, який існував на час його будівництва, а не виникає у зв'язку із здійсненням державної реєстрації права власності на нього в порядку, передбаченому цим законом, яка є лише офіційним визнанням державою такого прав, а не підставою його виникнення (постанова Верховного Суду України від 13 червня 2012 р. № 6-54цс12). Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Так, 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об'єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об'єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об'єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.66р. Міністерством комунального господарства УРСР і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Обов'язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об'єкти нерухомості введена лише з 29.06.98 р., тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затверджена наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.98р. № 121. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] на підставі заповіту, нотаріусом було видано свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, яке складається із 1/2 житлового будинку з будівлями, який знаходиться в с. Львове Бериславського району Херсонської області, яке не пройшло державну реєстрацію у відповідних органах (а.с.5).Згідно договору дарування від 24.04.1992 року посвідченого секретарем виконкому Львівської сільської ради народних депутатів Бериславського району Херсонської області, [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв в дарунок 1/2 будинку, що знаходиться в [ADDRESS] (а.с. 6). Таким чином, права, придбані (шляхом створення або придбання нерухомості) у власність до 29.06.98 р. з дотриманням встановленого порядку придбання, проте без держреєстрації, вважаються виниклими і набутими в установленому законом порядку. Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника ( спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Відповідно до додатку 3 «Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно» рішення суду є правовстановлюючим документом, на основі якого може бути проведена реєстрація права власності на нерухоме майно. Відповідно до ст. ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статі 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти с своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та позивач правильно у розумінні ст.16 ЦК України обрав спосіб захисту порушеного права. Враховуючи викладені обставини справи та вимоги Закону, суд вважає, що позовні вимоги є законними та обґрунтованими, позов про визнання права на спадщину та права власності підлягає задоволенню. На основі ст.ст. 1216, 1218, 1261, 1268 ЦК України,

Outcome: approved