Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача Директора ЧД ПАТ «Укрпошта» [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу. Позивач в своєму позові посилалася на те, що працювала на підприємстві ЧД ПАТ «Укрпошта» із 26.03.2018 року по 11.07.2018 року на посаді начальника відділу навчання та розвитку персоналу та повністю виконувала обов'язки згідно посадових вимог: здійснювала керівництво підлеглими, проводила тренінги та інші форми навчальної діяльності, готувала щотижневі звіти про виконану роботу та планувала її на наступний період відповідно до посадових обов'язків, а також інші завдання та розпорядження ЦАУ (що у м. Київ). Наказом №1237-к від 02.07.2018 року звільнена з роботи за власним бажанням на підставі заяви, зміст якої полягав у проханні звільнити її з посади начальника ВН та РП ЧД ПАТ «Укрпошта». Вказує, що заява була написана під систематичним тиском з боку директора ЧД ПАТ «Укрпошта», а не по власній волі. Позивач не мала бажання звільнятись з робочого місця. Зазначала, що в п'ятницю 29.06.2018 року занедужала та об 12.45 год. подала заяву на звільнення. У цей день звернулась за консультацією до лікаря, пройшла обстеження за показами якого перебувала на лікарняному із 02.07.2018 року по 11.07.2018 року. Цього ж дня, об 17.22 год. засобом електронного зв'язку написала листа начальнику відділу кадрів [PERSON] з проханням не подавати її заяву на звільнення до наказу. Обґрунтовувала свій позов тим, що згідно ст.38 КЗпП України працівник має право (усно, чи письмово) відізвати свою заяву протягом двох тижнів. Вважає, що її право вдруге порушено 12.07.2018 року, коли знову відізвала свою заяву в усній формі. Прохання позивача про відкликання заяви проігнороване, її звільнено з роботи. Звільнення вважає незаконним, вказує, що не мала бажання залишати роботу, заяву написала у стані нездужання під примусом з боку директора ЧД ПАТ «Укрпошта», а її право про відкликання заяви було порушене. З 12.07.2018 року не працює. Просила поновити її на роботі на посаді начальника відділу навчання та розвитку персоналу ЧД ПАТ «Укрпошта». Стягнути з ЧД ПАТ «Укрпошта» на її користь середній заробіток у сумі 367 грн. 100 коп. за час вимушеного прогулу з "12" липня 2018 року до дня поновлення на роботі та вирішити питання про розподіл судових витрат. Ухвалою від 20.09.2018 року відкрито спрощене провадження у справі з повідомленням (викликом) сторін та встановлені сторонам строки для подачі відзиву на позов, відповіді на відзив, заперечення (а.с.29). 05.10.2018 року Відповідачем подано відзив на позов, згідно якого відповідач заперечує проти позову. Вказував, що [PERSON] прийнята 26 березня 2018 року на посаду начальника відділу навчання та розвитку персоналу Чернівецької дирекції Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» (скорочена назва ЧД ПАТ «Укрпошта») після погодження її кандидатури Публічним акціонерним товариством «Укрпошта», що є юридичною особою, згідно наказу ЧД ПАТ «Укрпошта» №539-к від 23 березня 2018 року. 29 червня 2018 року позивачкою власноручно написано заяву на ім'я директора ЧД ПАТ «Укрпошта» щодо звільнення її з займаної посади за власним бажанням з 09.07.2018 року. У цей же день заява була підписана та з резолюцією керівника «до наказу» направлена в кадрову службу для підготовки проекту наказу на звільнення [PERSON] у термін, який вона просила в своїй заяві. Вказував, що позивачкою не надано жодних доказів для підтвердження систематичного тиску з боку директора, що було б підставою для написання заяви на звільнення та, що жодних письмових звернень з її боку не надходило, в тому числі і до профспілки, яка зобов'язана захищати права кожного працівника, згідно трудових відносин з роботодавцем. Зазначав, що заява про звільнення за власним бажанням від 29.06.2018 року написана з ініціативи позивача, виражає його волевиявлення щодо звільнення з роботи, і жодним чином з бажання роботодавця. Обґрунтовував відзив тим, що за змістом ст.38 КЗпП України та п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 06.11.1992 року Позивачка могла б відкликати заяву у термін, який вказаний саме в ній на звільнення тобто з 29.06.2018р. до 09.07.2018 року, а не впродовж двотижневого терміну, який встановлений законодавством для попередження роботодавця про звільнення працівника за його ініціативою. Відповідач вважає, що зафіксувати факт відкликання заяви про звільнення доцільно було б у письмову вигляді зареєструвавши в канцелярії дирекції або надіславши її на поштову адресу його керівника. Крім того, законодавством не встановлено обов'язкової письмової форми відкликання заяви про звільнення, тому працівник може заявити про відкликання своєї заяви і в усній формі. За таких обставин доказом відкликання заяви про звільнення можуть бути, наприклад, покази свідків або ж запис телефонної розмови з керівником. Вказував, що позивачка особисто до нього не зверталась ні в письмовій, ні в усній формі з вимогою відкликання своєї заяви, а він як директор ЧД ПАТ «Укрпошта» наділений функціями роботодавця та на якого покладено повноваження приймати на роботу та звільняти працівників, згідно до Положення про Чернівецьку дирекцію ПАТ «Укрпошта» та довіреності, виданої від імені юридичної особи. Упродовж робочого дня 29.06.2018р заява про звільнення позивачки була з резолюцією директора передана в кадрову службу до наказу. Однак, з 02 по 11 липня 2018 року позивачка була звільнена від роботи, згідно листка непрацездатності Серія АГЩ №570800. Зазначав, що 29.06.2018р. о 17 год.22 хв. засобом електронного зв'язку був написаний лист начальнику відділу кадрів з якого вбачається, що остання з 02.07.2018 перебуває на лікарняному і питання про її звільнення буде обговорене по мірі одужання. Зазначав, що електронне повідомлення сформоване поза межі робочого часу, оскільки режим роботи в п'ятницю встановлено тривалістю 7 годин з 8:30 хв. до 16:15 хв., згідно до наказу ЧД ПАТ «Укрпошта» №1514 від 26.12.2017р. «про річний фонд робочого часу на 2018 рік» Отже, з урахуванням прохання позивачки дату звільнення було перенесено на останній день втрати працездатності - 11 липня 2018 року у зв'язку з цим, був виданий наказ ЧД ПАТ «Укрпошта» від 02.07.2018р. №1237-к про звільнення [PERSON] з посади начальника відділу навчання та розвитку персоналу останнім днем лікарняного тобто з 11.07.2018р., оскільки офіційного відкликання заяви на припинення трудового договору від позивачки не надходило. Також вказував, що позивачка на роботу 12.07.2018 року (наступний день після дати звільнення) не приступила, підтвердженням цього є табель обліку робочого часу за липень 2018 року. Натомість 13.07.2018р. позивачка була ознайомлена з наказом про припинення трудового договору, про що свідчить її підпис на наказі без будь-яких зауважень та заперечень при отриманні трудової книжки. Відповідач вважає, що така поведінка позивачки свідчить про те, що вона розірвала трудові відносини з товариством не наполягаючи на скасуванні наказу про її звільнення. Законодавство про працю не передбачає обов'язкового двотижневого відпрацювання перед звільненням за власним бажанням, у ст.38 КЗпП визначено лише обов'язок працівника письмово попередити роботодавця про наступне звільнення за два тижні. Тому, Відповідач не заперечував про дострокового звільнення позивачки. У зв'язку з чим, був виданий наказ на звільнення позивачки з займаної посади у терміни, які вона сама визначила для свого звільнення. Додатково вказував, що наступного дня після дати звільнення позивачки, на ім'я директора ЧД ПАТ «Укрпошта» надійшов лист № 107-4-1-60 від 09.07.2018 року від начальника управління навчання та професійної підготовки персоналу ПАТ «Укрпошта» про порушення виконавчої та трудової дисципліни з боку [PERSON], під час перебування її на посаді начальника відділу навчання та розвитку персоналу ЧД ПАТ «Укрпошта». Вказаний лист зареєстрованим за вхідним номером №1407 від 12.07.2018р. На думку відповідача, позивачка знаючи про допущені порушення своїх посадових обов'язків, вирішила подати заяву на звільнення за власним бажанням з метою уникнення відповідальності за неправомірні свої дії, а отже таке звільнення не може розцінюватись як примус з боку роботодавця до цього і не позбавляє роботодавця звільнити її за винні дії з підстав, передбачених законом. Просив відмовити в задоволенні позову. 16.10.2018року позивачем подано відповідь на відзив, в якому позивач вказала, що відповідач отримав її письмове прохання про відкликання заяви на звільнення 29.06.2018 року, тому твердження відповідача про відсутність документів не відповідає дійсності. Усні звернення до [PERSON] про відкликання заяви про звільнення були ігноровані, відповідь відповідача була одна «наказ вже підписано». Крім цього зазначила, що оскільки вона була на лікарняному в період з 02.07.2018 року по 11.07.2018 рік, не мала змоги звертатись письмово. Твердження відповідача про те, що вона не вийшла на роботу 12.07.2018р. є абсурдним, як можна виходити на роботу після запису у трудовій книзі про звільнення. Вказує, що заява нею про звільнення була написана з огляду на постійну вимогу керівництва. Щодо питання про те, що вона намагалась уникнути відповідальності за порушення дисциплінарної та виконавчої дисципліни відношення до даного позову не мають. З огляду на вище сказане, вважає доцільним звернути увагу суду на недобросовісне та неуважне ставлення роботодавця до своїх співробітників також документальної бази щодо наявних працівників та тих які звільнені з роботи. Просила позов задовольнити повністю. 16.10.2018 року судом винесено ухвалу про витребування з ПАТ «Укрпошта» належним чином завірені довідки про середньомісячну та середньоденну заробітну плату працівника [PERSON] (а.с.61). 22.10.2018 року відповідачем спрямовано на адресу суду заперечення на відповідь на відзив, згідно якого вказали, що вимоги позивача є безпідставними та необґрунтованими, які базуються на її міркуваннях, голослівних заявах та фантазіях без документального підтвердження в частині обставин справи. Позивач стверджує, що відповідач отримав її письмове прохання про відкликання заяви на звільнення 29.06.2018р. Однак, у тексті електронного повідомлення від 29.06.2018р. з відміткою у 17:22 хв., яке було долучено в якості доказу до позовної заяви, відсутня вимога прохання позивачки щодо відкликання або повернення раніше поданої заяви звільнення. Крім того, електронне повідомлення сформоване поза межами робочого часу відповідача, оскільки режим роботи в п'ятницю встановлено тривалістю 7 годин з хв. до 16:15 хв., згідно до наказу ЧД ПАТ «Укрпошта» №1514 від 26.12.2017р. річний фонд робочого часу на 2018 рік». При цьому зазначили, що позивачкою 29.06.2018р. власноручно було написано заяву на ім'я директора ЧД ПАТ «Укрпошта» щодо звільнення її з займаної посади за власним бажанням з 09.07.2018 року без жодного тиску на неї. У цей же день, а 29.06.2018 заява була підписана та з резолюцією керівника «до наказу» направлена в кадрову службу для підготовки проекту наказу на звільнення [PERSON] Також 29.06.2018р, у межах робочого часу, а також і в подальшому відповідач не отримував від позивачки ні усних, ані письмових прохань про відкликання нею заяви на звільнення, що є підтвердженням того, що позивачка написала заяву осмислено через своє волевиявлення. Крім цього, з 02 по 11 липня 2018 року позивачка була звільнена від роботи, згідно листка непрацездатності Серія АГЩ № 570800 з якого вбачається, що причина непрацездатності є загальне захворювання та встановлено амбулаторний режим, отже вважають, що якщо б позивачка мала намір відкликати свою заяву на звільнення, могла б особисто звернутися із письмовою заявою до керівника про відкликання попередньої заяви про звільнення, оскільки амбулаторний режим лікування означає, що пацієнт не перебуває в лікувальному закладі цілодобово, як при стаціонарному режимі лікування, а відвідує лікувальний заклад щодня або у визначені дати для огляду лікарем та виконання лікарських призначень, які неможливо виконати вдома. Під час лікарняного позивачка мала право вільно відвідувати лікувальні та інші заклади для забезпечення своїх потреб. Крім того, 07 липня 2018р. позивачка повинна була пройти медичний огляд у лікаря для того щоб продовжити листок непрацездатності на період з 07-11 липня 2018р., та про що робиться відмітка в медичній картці, а отже її хвороба не є перешкодою для того щоб направити звичайного листа на адресу відповідача і в такий спосіб проінформувати його про рішення щодо відкликання своєї заяви на звільнення. Як вбачається з листка непрацездатності Серія АГЩ № 570800 повинна була приступити до роботи 12 липня 2018р. (наступний день після дати звільнення). Однак, у цей день, а саме 12 липня 2018р. до роботи позивачка не приступила, листок непрацездатності у кадрову службу для підтвердження причини її відсутності на робочому місці за період з 02-11.07.2018р. зданий не був, а отже вона полишила роботу і не мала наміру врегулювати цю ситуацію у добровільному порядку. З урахуванням того, що офіційного відкликання заяви, а також іншого волевиявлення на припинення трудового договору від позивачки в термін попередження, який вказаний саме в ній тобто з 29.06.2018р. до 09.07.2018 не надходило, тому позивачку було звільнено останнім днем лікарняного, а саме 11.07.2018р. З наказом про припинення трудового договору позивачка була ознайомлена, 13.07.2018р. без будь-яких зауважень та заперечень при отриманні трудової книжки, про що свідчить її підпис на наказі. Стосовно листа № 107-4-1-60 від 09.07.2018 року від начальника управління навчання та професійної підготовки персоналу ПАТ «Укрпошта» про порушення виконавчої та трудової дисципліни з боку [PERSON], під час перебування її на посаді начальника відділу навчання та розвитку персоналу ЧД ПАТ «Укрпошта», на який є посилання у відзиві на позов є беззаперечним доказом, голослівних та безпідставних заяв позивачки, зроблених у позовній заяві, що вона нібито працюючи на посаді керівника відділу з навчання та розвитку персоналу повністю виконувала свої посадові обов'язки, завдання та розпорядження центрального апарату управління товариства. Проте, як випливає із змісту вищевказаного листа та надісланих інших електронних листів центрального апарату управління товариства, даний працівник характеризується негативно. Також заперечують про встановлений розмір судових витрат у розмірі 500грн., який є неконкретизованим, оскільки позивачка звільнена від сплати судового збору та послугами законного представника не користується, тоді виникає питання з яких статей складаються судові витрати у такому розмірі, які має понести позивачка. Вважають, що заява від 29.06.2018 року, була написана позивачкою, осмислено, виражаючи свою волю звільнитись за власним бажанням без жодного тиску на неї з сторони роботодавця, про що зазначалось вище. При цьому, наголошують, що звільнення позивачки за її власною ініціативою було здійснено з дотриманням вимог чинного трудового законодавства. Тому, просять суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] до директора Чернівецької дирекції Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу. 21.11.2018 року позивач подала до суду відповідь на заперечення відповідача в якому вказала, що відповідач ігнорує та маніпулює учасниками судового процесу, а саме працівника було звільнено під час перебування на лікарняному - 11.07.2018 року. Всупереч ст.38 КЗпПУ порушено право заявника про відкликання заяви на звільнення від 29.06.2018р. до начальника відділу кадрів. Згідно КЗпПУ, заявнику не було надано двох тижневий термін на відпрацювання перед днем звільнення. Вимога відповідача про те, що особа, яка перебуває на лікарняному повинна приходити на роботу є неправомірною. Відповідач свідомо спотворює факт тиску на працівника. Стверджує, що директором ПАТ «Укрпошта» неодноразово здійснювався моральний (та службовий) тиск на позивача щодо подання заяви про звільнення. Вимога [PERSON] неодноразово озвучувалась їй особисто та при свідках. Відповідач не надав достовірну інформацію про нарахування середньоденної заробітної плати, оскільки згідно ст.121 КЗпПУ, порядку №1266 та порядку №100 від 08.02.1995р. вказано що відрядження є робочим часом і дні відрядження зараховуються до розрахунку середньоденної заробітної плати. Позивач [PERSON] в судовому засіданні свої вимоги підтримала повністю, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві, відповіді на відзив, відповіді на заперечення і просила позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позовні вимоги не визнала повністю, посилаючись на відзив, заперечення на відповідь на відзив, письмові заперечення, згідно яких стверджує, що позивачем не доведено обставини, на які вона посилалася у позові. Суд, вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового розгляду справи, оцінивши в сукупності наявні у справі докази, приходить до переконання, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступних підстав. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу,в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що наказом №539-к від 23.03.2018 року [PERSON] прийнято на посаду начальника відділу навчання та розвитку персоналу Чернівецької дирекції Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» (а.с.40). 29 червня 2018 року позивачкою власноручно написано заяву на ім'я директора ЧД ПАТ «Укрпошта» [PERSON] про звільнення її з займаної посади за власним бажанням з 09.07.2018 року (а.с.43). З матеріалів справи вбачається, що 29 червня 2018 року о 17.22 год. позивачем зі своєї електронної пошти ([INFO]) на електронну пошту начальнику відділу кадрів [PERSON] ([INFO]) направлено листа під назвою «[PERSON], лікарняний» з наступним текстом: «Доброго дня. [PERSON], я з понеділка буду на лікарняному. Сьогодні пройшла кардіо-обстеження. По можливості про моє звільнення обговоримо питання по мірі одужання та виходу на роботу. Прохання мою заяву наразі не подавати на підпис. З тлумачень чинного законодавства (КЗпП) це дозволено. На все добре». Наказом (розпорядженням) від 02.07.2018 року №1237-к про припинення трудового контракту [PERSON] звільнено з 11.07.2018 року із займаної посади (а.с.16). З листка непрацездатності серії АГЩ №570800 від 02.07.2018 року виданого Кіцманською Амбулаторією загальної практики сімейної медицини вбачається, що [PERSON] перебувала на амбулаторному лікуванні з 02.07.2018 року по 11.07.2017 року. Рекомендовано стати до роботи з 12.07.2018 року (а.с.17). Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Стаття 38 КЗпП України передбачає, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору (частини 2, 3 статті 38 КЗпП України). Таким чином, незалежно від того, працює працівник на умовах строкового або безстрокового трудового договору, він може звільнитися в будь-який момент без відпрацювання двотижневого терміну при наявності поважних причин, передбачених ст. 38 КЗпП. Однак, в заяві від 29.06.2018 року [PERSON] не вказала жодну обставину передбачену вимогами ст.38 КЗпП. Також у кожному разі працівник повинен надати роботодавцю документи, що підтверджують існування вказаних підстав передбачених ст.38 КЗпП і в такому випадку роботодавець зобов'язаний розірвати трудовий договір в термін, зазначений працівником. Однак, відповідачем в порушення вимог ст.38 КЗпП, неналежно оформлена заява про звільнення прийнята до розгляду та в послідуючому винесено наказ про звільнення. Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06.11.1992 року (зі змінами та доповненнями) визначено, що працівник, який попередив власника або уповноважений ним орган про розірвання трудового договору, укладеного на невизначений строк, вправі до закінчення строку попередження відкликати свою заяву і звільнення в цьому випадку не проводиться, якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Звільнення за власним бажанням на підставі ст.38 КЗпП України це є одноособовим рішенням працівника, його волевиявленням. В свою чергу відкликання заяви про звільнення - це також одноособове рішення працівника, його волевиявлення, тому воно може відбуватися лише до закінчення строку попередження про звільнення та у випадку якщо на його місце не запрошена особа в порядку переведення з іншого підприємства, установи, організації. Таким чином, з тексту листа-повідомлення надісланого засобами електронного зв'язку чітко вбачається волевиявлення позивача, яким вона просить обговорити її звільнення після одужання та не подавати її заяву на звільнення на підпис, тобто позивачкою фактично вчинено дії по відкликанню її заяви на звільнення із займаної посади та повідомлено про її бажання виходу на роботу. Враховуючи ту обставину, що чинним законодавством не встановлено саме обов'язкової письмової форми відкликання заяви про звільнення, і працівник може заявити про відкликання своєї заяви в тому числі і в усній формі, судом не приймаються до уваги твердження відповідача, що його не було повідомлено ні в письмовій формі офіційно через канцелярію, а ні в усній формі, оскільки лист-повідомлення надісланий на електронну пошту відповідача, а особисто прийти і відкликати свою заяву, позивач [PERSON] не мала змоги з об'єктивних причин, оскільки вона офіційно перебувала на лікарняному. Крім цього, твердження відповідача про те, що електронного листа було надіслано в п'ятницю після закінчення робочого дня (29.06.2018 року о 17.22 год.) суд вважає необґрунтованими, оскільки в даному випадку 02.07.2018 року (в понеділок) даний електронний лист позивача повинен був бути врахований, що роботодавцем не було зроблено. При цьому, суд звертає увагу, що в наказі про звільнення від 02.07.2018 року враховано той факт, що позивачка перебувала на лікарняному, що в свою чергу вказує на те, що відповідачем лише частково взято до уваги лист позивача надісланого на електронну пошту. Враховуючи викладене, суд вважає що роботодавцем неправомірно неврахована заява про відкликання своєї попередньо поданої заяви про звільнення за особистим бажанням. Згідно позиції Верховного Суду України, викладеної в ухвалі Верховного Суду України від 15 грудня 2010 року по справі № 6-20213св0, в справах у яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Таким чином, позивача [PERSON] необхідно поновити на посаді начальника відділу навчання та розвитку персоналу ЧД ПАТ «Укрпошта». Щодо вимог позивача в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, то суд зазначає наступне. Так, відповідно до частини 1, 2, 6 ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. У відповідності до вимог ст. 235 ч. 2 КЗпП України, «При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу». Як вбачається з роз'яснень, які містяться в п.32 Постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів», у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100. Відповідно до п.п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 з подальшими змінами та доповненнями, оплата часу вимушеного прогулу проводиться, виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана ця виплата. Нарахування виплат проводиться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані дні протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). При цьому, згідно з п.5 наведеного вище Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців роботі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Крім того, положеннями розд. ІІІ Порядку передбачені види виплат, які підлягають урахуванню і які не підлягають урахуванню (зокрема, одноразові виплати, соціальні виплати, окремі види премій, компенсаційні виплати на відрядження і переведення (добові, оплата за проїзд, витрати на наймання житла, підйомні, надбавки, що виплачуються замість добових) тощо) при обчисленні середньої заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплати за час вимушеного прогулу. Оскільки позивач був звільнений саме з посади начальника відділу навчання та розвитку персоналу Чернівецької дирекції Публічного акціонерного товариства «Укрпошта» з 11 липня 2018 року, розрахунки середньої заробітної плати суд проводить виходячи із заробітної плати позивача як начальника відділу навчання та розвитку персоналу, нарахованої у травні-червні 2018 року, відповідно до Довідки про середньомісячну заробітну плату від 23.10.2018 року №02.1.1/933 (а.с.86). З даної довідки вбачається, що середньоденна заробітна плата позивача складає 367 грн 100 коп. Нараховану заробітну плату по середньому на час відрядження за 16, 17, 18 травня 2018 року в розмірі 1027,20 грн. не включено до розрахунку середньомісячної заробітної плати, відповідно до абзацу 2 п.4 Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати. При цьому, час вимушеного прогулу відповідно до матеріалів справи становить з 12 липня 2018 року по 30 листопада 2018 року (день винесення судом рішення) й відповідно до наказу ЧД ПАТ «Укрпошта» №1514 від 26.12.2017 р. «Про річний фонд робочого часу на 2018 рік», кількість робочих днів за визначений період часу складає 100 днів (липень - 14 днів, серпень - 22 дня, вересень - 20 днів, жовтень - 22 дня, листопад - 22 дня), а отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу, який підлягає сплаті позивачу становить 36 710 грн. (тридцять шість тисяч сімсот десять гривень) (367 грн.100 коп. х 100 днів). Водночас, слід зауважити, що відповідно до п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Таким чином, в резолютивній частині рішення окрім визначеної судом суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, необхідно вказати про виплату цієї суми з обов'язковим утриманням з неї податків та інших обов'язкових платежів, передбачених законодавством. З урахуванням вище викладеного, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача щодо поновлення її на роботі та стягнення з відповідача суми середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу з 12.07.2018 року по 30.11.2018 року. Згідно ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно з ч.1,2 ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст.79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч.1, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторонам надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. Враховуючи положення ч.7 ст.81 ЦПК України суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Висновок суду ґрунтується на усних поясненнях сторін та всіх наявних в справі письмових матеріалах в сукупності, які були досліджені в судовому засіданні, і яким дана правова оцінка. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у пункті 34 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року №9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», належним виконанням судового рішення про поновлення на роботі слід вважати видання власником про це наказу, що дає можливість працівнику приступити до виконання своїх попередніх обов'язків. Аналогічна правова позиція, висловлена Верховним Судом України в постанові від 1 липня 2015 року у справі № 6-435цс15. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] до Директора ЧД ПАТ «Укрпошта» в особі [PERSON] про поновлення на роботі та оплату за час вимушеного прогулу, необхідно задовольнити і поновити [PERSON] на посаді начальника відділу навчання та розвитку персоналу ЧД ПАТ «Укрпошта». Стягнути з ЧД ПАТ «Укрпошта» на користь [PERSON] суму середньомісячної заробітної плати за час вимушеного прогулу з 12.07.2018 року по 30.11.2018 року в розмірі 36 710 грн. (тридцять шість тисяч сімсот десять гривень). Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивачем подано позов майнового та немайнового характеру, у зв'язку з задоволенням позову, враховуючи, звільнення позивача від сплати судового збору, на підставі ст.5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід Держави належить до стягнення судовий збір за дві позовні вимоги у розмірі 1409,60грн. (704,80+704,80). У відповідності до вимог ч.1 п.2, п.4 ст.430 ЦПК України у даній справі рішення підлягає негайному виконанню. На підставі викладеного,

Outcome: approved