Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-24 00:00:00

Заявниця, [PERSON], звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті її чоловіка [PERSON], [INFO], уродженця с. В.-Оріхівка Лутугінського району Луганської області, який помер 15 листопада 2015 року в м. Донецьк. Обґрунтовуючи заяву зазначила, що 15.11.2015 року помер її чоловік, факт смерті чоловіка їй необхідно встановити для подальшої реєстрації цього факту в органах державної реєстрації актів цивільного стану та отримання свідоцтва про смерть її чоловіка. В Добропільському міському відділі ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області заявниці було відмовлено у реєстрації смерті [PERSON], у звязку з тим, що форма лікарського свідоцтва про смерть, яке предявлене для підтвердження факту смерті, не відповідає формі, визначені наказом Міністерства охорони здоровя від 08.08.2006 року № 545, документ виданий на неконтрольованій органами державної влади території. Заявниці було рекомендовано звернутися до суду для вирішення питання про встановлення факту смерті її чоловіка. В судовому засіданні заявниця пояснила, що вона 24.06.1995 року уклала шлюб з [PERSON], вони проживали м. Донецьку. Зараз проживає у [INFO], її чоловік, [PERSON] помер 15.11.2015 року. Зазначила, що встановлення факту смерті чоловіка, їй необхідно для отримання свідоцтва про смерть. Щодо фотографій, які маються в матеріалах справи, пояснила, що на фото зображено місце поховання чоловіка. Просила задовольнити її заяву. Представник заінтересованої особи, Добропільського міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був письмово належним чином повідомлений. Від останнього надійшла заява про розгляд справу за його відсутністю. Суд вважав можливим розглянути справу без участі заінтересованої особи, яка належним чином булав повідомлена про час і місце судового засідання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] та [PERSON] є її батьками, вони проживали в м. Донецьк. Її батько помер 15.11.2015 року в м. Донецьк, поховали його також в м. Донецьк, вона була присутньою на похороні. Щодо фотографій, які маються в матеріалах справи, пояснила, що на фото зображено місце поховання її батька [PERSON] Заслухавши пояснення заявника, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] 15.11.2015 року у м. Донецьк підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] перемістилась з тимчасово окупованої території та мешкає за адресою [ADDRESS], що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України від 18.11.2014 року №1422001565 (а.с.13). Судом встановлено, що заявниця [PERSON] є дружиною [PERSON], [INFO], що також підтверджується копією свідоцтва про шлюб (а.с.5). Згідно лікарського свідоцтва про смерть №46 від 16.11.2015 року, яке видане лікарем КУ «Міська клінічна лікарня №23 міста Донецька» Донецької народної республіки, [PERSON], [INFO], помер 15 листопада 2015 року, причина смерті серцева недостатність (а.с.9). З копії свідоцтва про смерть серії ДНР №011867, яке видано 17.11.2015 року Кіровським відділом запису актів цивільного стану Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки вбачається, що [PERSON], [INFO], помер 15 листопада 2015 року у м. Донецьку (а.с. 8). З копії свідоцтва про поховання №1389 вбачається, що [PERSON] 16 листопада 2015 року був похований на кладовищі м. Донецьк (а.с. 12). З пояснень заявниці та свідка судом встановлено, що на фотографіях, які були досліджені в ході судового засідання, зображено місце поховання [PERSON]. З листа начальника Добропільського міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 22 листопада 2016 року № 1793/15.31-23, вбачається, що заявниці [PERSON] було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], який помер 15.11.2015 року, так як останньою предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р.№545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» (а.с. 10). Вказані свідоцтво про смерть, лікарське свідоцтво про смерть та свідоцтво про поховання - видані закладами м. Донецьк, які розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Даючи оцінку допустимості свідоцтву про смерть, лікарському свідоцтву про смерть та свідоцтву про поховання, які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст..19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавтва має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті [PERSON], [INFO], який помер 15 листопада 2015 року у м. Донецьку, і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть її чоловіка. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України. На підставі ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved