Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], треті особи: служба у справах дітей Луцької міської ради, служба у справах дітей Луцької районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, від даного шлюбу у них народилась донька [PERSON], [INFO]. Відповідно до рішення Луцького міськрайонного суду від 09 листопада 2016 року шлюб між ними було розірвано. Вказує, що донька проживає з нею, а батько дитини - [PERSON], не бажає виховувати та утримувати неповнолітню дитину, регулярно затримує оплату аліментів, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість. Зазначає, що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов'язків, по вихованню та утриманню доньки, не піклується про її фізичний та духовний розвиток, не цікавиться життям доньки. Покликаючись на норми ст.ст. 141, 150, 157 Сімейного кодексу України просить суд позбавити батьківських прав відповідача щодо неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO], та стягнути понесені позивачем судові витрати. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечував щодо позбавлення його батьківських праві щодо неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO]. Представник третьої особи Андрусік О.А. в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позову. Надала висновок служби у справах дітей Луцької міської ради про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] Представника Служби у справах дітей Луцької районної державної адміністрації в судове засідання не з'явилась, хоча належним чином повідомлялась про час та місце розгляду справи, про що в матеріалах справи міститься розписка. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідків, дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. За змістом частини 3, 4 статті 200 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у випадку визнання відповідчем позову, суд ухвалює рішення в порядку встановленому статтею 206 цього кодексу. Відповідно до положень частини 4 статті 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Встановивши, що визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про необхідність його задоволення. Відповідно до ч.3 п.24 постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Судом встановлено, що [PERSON] є батьком неповнолітньої неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], що стверджується дослідженою у судовому засіданні копією свідоцтва про народження (а.с.6). Із письмового висновку служби у справах дітей Луцької міської ради від 13березня 2019 року, вбачається, що позбавлення батьківських прав відповідача щодо доньки [PERSON], [INFO], є доцільним та в інтересах неповнолітньої дитини. Також, як слідує із показів, допитаних в судовому засіданні свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідач самоусунувся від виховання доньки. Після розірвання шлюбу із [PERSON] батько двічі приходив до доньки [PERSON]. Протягом останніх років не звертався щодо зустрічей з дитиною, та не відвідував її дні народження. Дитина його не пам'ятає та називає татом чоловіка позивача. Відповідно до вимог частин 1 і 2 ст. 150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. За пунктом 2 частини 1 ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Пленум Верховного Суду України в пп. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" (із змінами, внесеними згідно з Постановою Верховного Суду N 20 ( v0020700-08 ) від 19.12.2008 року ) роз'яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов'язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об'єктивного з'ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов'язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов'язками. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб.Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинутина інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. Принципом 6 Декларації прав дитини встановлено, що, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона має, якщо це можливо, зростати в піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, у будь-якому разі - в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості. Виходячи з вищенаведеного, ураховуючи встановлені обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір'ю (проти чого відповідач не заперечує), яка забезпечує їй повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку та з урахуванням тієї обставини, що відповідач дійсно фактично ухилився від виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню та утриманню дитини, не заперечує щодо позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітньої доньки - [PERSON], [INFO], суд вважає, що відповідач свідомо не виконує своїх батьківських обов'язків щодо неповнолітньої доньки, а тому позовні вимоги, щодо позбавлення його батьківських прав є підставними та підлягають до задоволення. Також суд зазначає, що у відповідності до вимог ст.169 СК України мати, батько, позбавлені батьківських прав, мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав.

Outcome: approved