Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з первісним позовом, який в послідуючому уточнив, вказаним позовом до відповідача [PERSON] про поділ майна подружжя, зазначивши, що він під час перебування в шлюбі з відповідачем [PERSON] вони придбали двокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 13628252 від 05.09.2018 року на відповідача [PERSON] зареєстровано права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . Квартира придбана в шлюбі за спільні кошти подружжя. Відповідно до дійсних обставин справи вбачається, що відповідачці на підставі договору купівлі-продажу від 29.04.1998 року, тобто до укладеного шлюбу, на праві особистої приватної власності належала квартира [ADDRESS] , що складалася з однієї жилої кімнати, загальною площею 34,9 кв.м., жилою площею 17,5 кв.м. Вказана квартира була продана відповідачкою в шлюбі з метою придбання більшої за площею квартири на підставі договору купівлі-продажу від 20.11.2003 року за 13074 грн., які покупець сплатила продавцю до підписання цього договору. Кошти, виручені від продажу особистої квартири [PERSON] , які були її особистою приватною власністю, разом зі спільними коштами подружжя були вкладені в придбання спірної квартири. При цьому спірна квартира була придана на підставі договору купівлі-продажу від 21.11.2003 року, тобто на наступний день після продажу особистої квартири відповідачки за 29985 грн., які покупець сплатила продавцю до підписання договору. З наведеного вбачається, що в спірній квартирі є частка, що є особистою приватною власністю відповідачки, розмір якої відповідно до розміру її внеску, які є її особистою приватною власністю, становить 44/100, виходячи з наступного розрахунку: 13074 грн. ( 299985 грн.:100%). Просив суд визнати особистою приватною власністю [PERSON] 44/100 частин двокімнатної квартири [ADDRESS] . Визнати спільною сумісною власністю подружжя - [PERSON] та [PERSON] 54/100 частин двокімнатної квартири [ADDRESS] , що належить їм в рівних частках по 27/100 ( двадцять сім сотих) частин кожному. Поділити спільне майно подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 54/100 частин двокімнатної квартири [ADDRESS] . Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] в рахунок грошової компенсації за належну йому частку в спільному майні подружжя кошти в сумі 83743,20 грн. [PERSON] звернулась до суду з зустрічним позовом до [PERSON] , вказавши що внаслідок задоволення первісного позову право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] буде припинено. Крім того, в своїй позовній заяві [PERSON] зазначає, що йому на праві приватної спільної часткової власності належить Ѕ частина житлового будинку з господарчими побудовами, загальною площею 67 кв.м., жилою площею 50,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , а також Ѕ частина земельної ділянки, площею 0,0236 га для ведення підсобного господарства. Вказане нерухоме майно належить йому на підставі договору купівлі-продажу від 18.12.2017 року. Саме з часу набуття права власності на вказане майно з 18.12.2017 року, тобто більше року [PERSON] фактично проживає у вказаному будинку та не проживає у спірній квартирі. У зв`язку з чим просила суду визнати [PERSON] таким, що втратив права користування жилим приміщенням в квартирі [ADDRESS] . У судове засідання сторони та їх представники не з`явилися, [PERSON] до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, свої позовні вимоги підтримує, проти зустрічного позову не заперечує; представник відповідача-позивача [PERSON] адвокат Ямковий В.І. до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти уточненого позову не заперечує, зустрічний позов підтримує в повному обсязі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як встановлено судом, [PERSON] та [PERSON] перебуваючи в шлюбі придбали двокімнатну квартиру за адресою [ADDRESS] . Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно № 13628252 від 05.09.2018 року на відповідача [PERSON] зареєстровано права власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . Квартира придбана в шлюбі за спільні кошти подружжя, а тому являється спільним сумісним майном подружжя. Відповідно до ч. ч. 1, 2, 3 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до Рішення Конституційного суду України від 19 вересня 2012 року №17-рп/2012, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування. Як зазначено в п.п. 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» (далі Постанова) суд, вирішуючи спори між подружжям про майно, повинен встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу, включається загальне майно подружжя, наявне в нього на час розгляду справи, та те, що перебуває у третіх осіб. Згідно зі ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Згідно з ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень викладених в абз. 1 п. 22, абз. 1 п. 23, абз. 1 п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст.ст. 60,69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч.2, ч.3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Згідно зі ст.. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинено за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Як зазначив Верховний суду України у постанові від 23.11.2016 року № 6-1943цс16 аналіз положень ст.. 365 ЦК України дає підстави для висновку, що право власності співвласника на частку в спільному майні може бути припинено за наявності будь-якої з передбачених пунктами 1-3 частини першої цієї статті, які є самостійними, але за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Саме ця обставина є визначальною при вирішенні спорів про припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників. Зазначена правова позиція висловлена також у постановах ВСУ від 02.07.2014 року № 6-68цс12, від 24.02.2016 року № 6-2784цс15. Крім того, відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом в постанові від 10.04.2019 року у справі № 635/8677/15-ц ( провадження № 61-2449св19), Верховний Суд визнав, обґрунтованими висновки суду першої інстанції, що припинення права відповідача на частку у спірному будинку не завдасть істотної шкоди його інтересам, оскільки відповідач має у власності декілька об`єктів житлової нерухомості, спірним будинком не користується. [PERSON] на праві приватної власності спільної часткової власності належить Ѕ частина житлового будинку з господарськими побудовами, загальною площею 67 кв.м. , жилою площею 50,1 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , а також Ѕ частина земельної ділянки, площею 0,0236 га для ведення підсобного господарства. Вказане нерухоме майно належить [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 18.12.2017 року приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області Болозенко Т.О. за номером в реєстрі № 2060. Оскільки частка [PERSON] у спірній квартирі є незначною, виділена в натурі бути не може, спільне володіння і користування майном з відповідачкою є неможливим, [PERSON] має інше житло у власності. Відповідно до п. 2 висновків вищевказаного Висновку № 27/19 судової будівельно-технічної та оціночно-будівельної експертизи від 02.05.2019 року складеного судовим експертом Ткаленко О.М. «Ринкова вартість квартири [ADDRESS] на час складання висновку, визначена порівняльним підходом, складає 310 160,00 грн. Отже, вартість належної [PERSON] частки у спільному майні подружжя і відповідно вартість компенсації її вартості за ринковими цінами становить: 310160х27/100=83743,20 грн. [PERSON] згідно розписки від 19.09.2019 року підтвердив факт отримання ним грошових коштів від [PERSON] в особі її представника - адвоката Ямкового В.І. в рахунок грошової компенсації за належну йому частку спільному майні подружжя в сумі 83744,00 грн. У зв`язку з викладеним, аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення первісного позову. Щодо зустрічного позову [PERSON] , внаслідок задоволення первісного позову право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] припинено, та у зв`язку з тим, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі з 18.12.2017 року, тобто більше року, позовні вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенні. Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно частини 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно пункту другого частини 34 Постанови, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. [PERSON] є колишнім чоловіком [PERSON] , тобто колишнім членом сім`ї власника житла. Згідно пункту 39 Постанови, члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Аналогічне викладено в ч. 2 ст. 405 ЦК України, відповідно до якої член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи, що [PERSON] не проживає у спірній квартирі понад строки, визначені ст. 405 ЦК України, а саме з 18.12.2017 року, суд вважає можливим визнати [PERSON] таким, що втратив право користування цим житловим приміщенням. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved