Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-05 00:00:00

Заявник лікар-психіатр Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 м. Луцька [PERSON] звернулася до суду з заявою про госпіталізацію у примусовому порядку до психіатричного закладу [PERSON] Заяву обґрунтовує тим, що [PERSON], [INFO], доставлена машиною швидкої допомоги в супроводі працівників поліції за скеруванням райпсихіатра [PERSON] і госпіталізована черговим лікарем [PERSON] 03 квітня 2017 року в звязку з розладами поведінки, активним маяченням відношення впливу, обкрадання, вираженим негативізмом, емоційною нестійкістю з вираженою збудливістю, схильністю до імпульсивних вчинків, наявністю безсоння та відсутністю критики з категоричною відмовою від амбулаторного лікування, що становить суспільну небезпеку для себе та оточуючих. [PERSON] була оглянута 04 квітня 2017 року комісією лікарів-психіатрів, згідно висновку якого [PERSON] страждає на тяжкий психічний розлад у формі маячного розладу, декомпенсації, внаслідок якого виявляє реальні наміри вчиняти в подальшому дії, які являють безпосередню небезпеку для неї та оточуючих. Потребує лікування в умовах психіатричного стаціонару. Просить суд госпіталізувати [PERSON] до Волинської обласної психіатричної лікарні №1 м. Луцька. В судовому засіданні заявник представник Волинської обласної психіатричної лікарні № 1 м. Луцька лікар-психіатр [PERSON] заяву підтримала з підстав в ній зазначених, додатково суду пояснила, що 05 квітня 2016 року приблизно о 16:30 год. [PERSON] виписана з ВОПЛ №1, оскільки добровільної згоди на лікування не надала. Важає, що [PERSON] не здатна чимось зашкодити собі чи оточуючим, хоча проявляє певну агресію до родичів. Просила суд заяву задовольнити. Прокурор Яненко В.В. в судовому засіданні заперечувала щодо примусової госпіталізації особи до психіатричного закладу. Заінтересована особа [PERSON] в судовому засіданні заяву підтримував, суду пояснив, що він являється цивільним чоловіком матері [PERSON], яка на даний час поїхала на заробітки за кордон, в телефонних розмовах просила його сприяти тому, щоб її донька пройшла лікування. Особа щодо якої вирішується питання про примусову госпіталізацію [PERSON] в судове засідання не доставлена. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, думку прокурора, дослідивши та оцінивши представлені у справі докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що заява не підлягає до задоволення з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що 03 квітня 2017 року [PERSON] доставлена машиною швидкої допомоги в супроводі працівників поліції за скеруванням райпсихіатра [PERSON] і госпіталізована черговим лікарем [PERSON] в звязку з розладами поведінки, активним маяченням відношення впливу, обкрадання, вираженим негативізмом, емоційною нестійкістю з вираженою збудливістю, схильністю до імпульсивних вчинків, наявністю безсоння та відсутністю критики з категоричною відмовою від амбулаторного лікування. Із медичної картки амбулаторного хворого №113996 відомо, що психічні порушення у вигляді маячення переслідування та відношення відмічаються з 2004 року, лікувалась в психлікарні Стамбулі, отримала 5 сеансів ЕСТ, згодом в Херсоні приватно у психіатра медикаментозно, стан погіршився в 2015 року після відмови від амбулаторного лікування, почала вживати алкоголь, стала злобна, конфліктна, вважала матір ворогом. Знаходилась на стаціонарному лікуванні з 19 жовтня 2015 року по 20 листопада 2015 року за добровільною згодою. Зі змісту пояснень лікаря-психіатра [PERSON] встановлено, що особа щодо якої вирішується питання про примусову госпіталізацію до психіатричного закладу [PERSON] не бажає лікуватись і взагалі перебувати в лікарні, згоди на отримання лікування, а також прибути до суду для вирішення питання про її госпіталізацію не надала. Згідно ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу», особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) та Протоколи до неї, в силу ст. 9 Конституції України, є частиною національного законодавства України, як чинний міжнародний договір, згода на обовязковість якого надана Верховною Радою України. У 2006 році Верховною Радою України прийнято Закон Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини, ст.17 якого передбачає застосування судами Конвенції та практики ЄСПЛ, як джерела права. Стаття 8 Конвенції передбачає право людини на повагу до приватного життя та умови, за яких втручання в приватне життя є виправданим, серед яких, зокрема: законна підстава, законна ціль (мета), та додаткова умова, за якою втручання має бути необхідним в демократичному суспільстві. Під необхідністю втручання мається на увазі, що воно відповідає нагальній соціальній потребі, і зокрема, є пропорційним до поставленої законно мети. (справа Кутцнер проти Німеччини, п.60, та рішення від 18 грудня 2008 року Савіни проти України). Поняття приватне життя у практиці ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, в т.ч. здоровя людини, медичне втручання, ([PERSON] проти Сполученого Королівства від 09 березня 2004 року), вільне розпорядження своїм тілом (Крістіна Гудвін проти Сполученого Королівства від 11 липня 2006 року). А тому суд зауважує, що питання надання психіатричної допомоги у примусовому порядку госпіталізацію [PERSON] до ВОПЛ №1 для стаціонарного лікування, безперечно є втручанням у її приватне життя в розумінні частини першої статті 8 Конвенції, і очевидно, для здійснення втручання слід дотриматися умов, визначених частиною другою зазначеної статті Конвенції. Суд наголошує, що згідно за умов, визначених Законом України "Про психіатричну допомогу", заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Відтак суд зазначає, що за відсутності згоди особи, суд вправі санкціонувати медичне втручання в її здоровя шляхом надавання дозволу на примусове психіатричне лікування як на стаціонарі, так і в амбулаторному порядку за місцем проживання особи. Аналізуючи наданні заявником докази в їх сукупності, суд зауважує, що саме на державу покладається позитивний обовязок створювати належні умови надання психіатричної допомоги громадянам, котрі її потребують. А тому, оскільки поміщення на примусове лікування до психіатричного стаціонару передбачає цілковиту ізоляцію від суспільства, що є безперечно крайнім способом втручання у свободу особи, зважаючи, що [PERSON] не є агресивною, не створює суспільної небезпеки, на час розгляду справи не визнана недієздатною чи обмежено дієздатною, суд не вбачає нагальної необхідності настільки грубого обмеження права особи шляхом поміщення на лікування до психіатричного стаціонару, й зауважує, що в даному випадку цілком достатнім було б надання особі психіатричної допомоги амбулаторно в домашніх умовах в зоні створеного для [PERSON] життєвого комфорту. Таким чином, проаналізувавши зібрані і досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що підстав для госпіталізації в умовах психіатричного стаціонару у примусовому порядку [PERSON] не достатньо, а тому заяву слід залишити без задоволення. На підставі наведеного та

Outcome: approved