Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-29 00:00:00

Позивач [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ), звернулася до суду із позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON] ), треті особи: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальська (Паракуда) Ірина Вікторівна (далі - третя особа 1), [PERSON] (далі - третя особа 2) про визнання договору купівлі-продажу недійсним. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги тим, що 1/2 частина нежилого приміщення №1 (групи приміщень №35) (в літері «А»), загальною площею 117,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належала їй на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.08.2013, індексний номер 8598254. В подальшому позивачу з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, стало відомо, що власником спірного майна є [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу № 1827 від 08.12.2017. Водночас, позивачем з часу набуття у власність вказаного приміщення, жодні угоди щодо його відчуження не укладалися. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно за відповідачем здійснювалась приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В. 08.12.2017. Позивач зазначає, що оспорюваний договір купівлі-продажу від 08.12.2017 вона не укладала та не підписувала, довіреність з повноваженнями на укладення договорів купівлі-продажу не видавала. На підставі викладеного просила суд визнати договір купівлі-продажу, серія та номер 1827 від 08.12.2017, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В., недійсним. Ухвалою судді Дарницького районного м. Києва Заставенко М.О. від 26.02.2018 відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду в порядку загального позовного провадження /т. 1 а.с. 32/. Ухвалою Дарницького районного суду від 26.02.2018 було забезпечено позов та накладено арешт на 1/2 частину нежилого приміщення №1 (групи приміщень №35) (в літері «А»), загальною площею 117,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:143461380363 /т. 1 а.с. 34-35/. 26.03.2018 через канцелярію суду від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вказав, що позовна заява подана з порушенням норм ЦПК України, зокрема позивачем не виконані вимоги ч. 7 ст. 175 ЦПК, не обгрунтовано зміст позовних вимог та не надано належних та допустимих доказів на обгрунтування позову /т. 1 а.с. 41-42/. 29.03.2018 ухвалою суду було витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, Коновалової Есталіни Анатоліївни належним чином завірену копію довіреності виданої [PERSON] за реєстром № 985; витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Паракуди Ірини Вікторівни належним чином завірену копію договору купівлі-продажу від 08.12.2017 № 1827 нежитлового приміщення, яке розташоване за адресою: [ADDRESS] , та належним чином завірені копії документів, що були подані для вчинення нотаріальної дії /т. 1 а.с. 61-62/. 10.05.2018 ухвалою суду прийнято заяву представника позивача - [PERSON] про зміну підстав позову; витребувано у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу, Коновалової Есталіни Анатоліївни оригінал довіреності виданої Курдюковою Діаною Олександрівною за реєстром №985; залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог, щодо предмету спору [PERSON] /т. 1 а.с. 115-116/. 10.05.2018 ухвалою суду відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача - [PERSON] про закриття провадження у справі /т. 1 а.с. 118/. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 02.07.2018 вказану цивільну справу передано судді Мицик Ю.С. у зв`язку із закінченням терміну повноважень судді Заставенко М.О. /т. 1 а.с. 144/. Ухвалою від 06.07.2018 вказану справу прийнято до свого провадження суддею Мицик Ю.С. та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче судове засідання /т. 1 а.с. 148/. 16.01.2019 ухвалою суду без видалення до нарадчої кімнати задоволено клопотання представника позивача та повторно направлено для виконання ухвалу суду від 10.05.2018 про витребування доказів /т. 1 а.с. 172-174/. 13.03.2019 представником позивача було подано заяву про зміну підстав позову /т. 1 а.с. 190-191/. 13.03.2019 ухвалою суду, без видалення до нарадчої кімнати було витребувано у третьої особи оригінал довіреності виданої [PERSON] за реєстром № 985, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А, прийнято заяву про зміну підстав позову /т. 1 а.с. 207/. Ухвалою суду від 14.05.2019 задоволено клопотання про витребування у Київського державного нотаріального архіву оригіналу довіреності виданої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, Коноваловою Е.А. за реєстром № 985 /т. 1 а.с. 243-244/. 10.07.2019 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з необхідністю надання позивачем доказів, що будуть отримані в рамках кримінального провадження /т. 2 а.с. 24-26/. 11.07.2019 протокольною ухвалою суду, у зв`язку з тривалим розглядом справи було відмовлено у задоволенні клопотання представника позивача про відкладення розгляду справи та встановлено позивачу додатковий строк на подання доказів, зокрема до початку розгляду справи по суті /т. 2 а.с. 42-43/. 11.07.2019 ухвалою суду було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті на 14.11.2019. 13.11.2019 від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через зайнятість в іншому судовому процесі та продовження процесуальних строків на подання доказів. Ухвалою суду від 14.11.2019 в задоволенні клопотання представника позивача про продовження процесуального строку на подання доказів відмовлено через його необґрунтованість та відкладено розгляд справи на 30.01.2020 /т. 3 а.с. 81-84/. 27.01.2020 від представника позивача через канцелярію суду надійшло клопотання про оголошення перерви у розгляді справи та продовження процесуального строку на подання доказів, а саме висновку почеркознавчої експертизи в рамках кримінального провадження № 12019100010005642 /т. 2 а.с. 90-91/. Ухвалою суду від 30.01.2020 клопотання представника позивача про оголошення перерви у розгляді справи та продовження процесуального строку на подання доказів задоволено частково. Продовжено строк розгляду справи по суті, продовжено позивачу строк на подання доказу, зокрема висновку експерта до 11.05.2020, відкладено розгляд справи на 18.05.2020 /т. 2 а.с. 119-124/. В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали повністю та просили його задовольнити з підстав, що викладені у заяві від 13.03.2019. Позивач додатково пояснила, що ніколи не надавала довіреності на управління майном. Зазначила, що [PERSON] є її колишнім чоловіком, однак вона більше двох років стосунків з ним не підтримує та не спілкується. Послалась на те, що відсутність її волевиявлення під час укладення договору купівлі - продажу є підставою для задоволення позову та визнання вказаного договору недійсним. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечував, просив в його задоволенні відмовити, через його недоведеність та безпідставність вимог. В судове засідання третя особа [PERSON] не з`явився, однак його представник в судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на його необґрунтованість та недоведеність. Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Ковальська (Паракуда) Ірина Вікторівна надіслала заяву про розгляд справи за її відсутності. Рішенням Європейського суду з прав людини визначено, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням її справи, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки, оскільки одним із критеріїв «розумності строку» є саме поведінка заявника. Суд визнав за можливе розглядати справу за відсутності учасників справи, які не з`явилися в судове засідання, на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши в судовому виступи учасників справи, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачу на праві власності належала 1/2 частина нежилого приміщення №1 (групи приміщень №35) (в літері «А»), загальною площею 117,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 28.08.2013 /т. 1 а.с. 12). 31.10.2017 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. за реєстровим № 985 посвідчено довіреність про те, що [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником з питань розпорядження, в тому числі щодо продажу 1/2 частини нежилого приміщення №1 (групи приміщень №35) (в літері «А»), загальною площею 117,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Довіреність дійсна до 31.10.2020 /т. 1 а.с. 90/. Відомості про довіреність занесено до Єдиного реєстру довіреностей /т. 1 а.с. 91/. 08.12.2017 [PERSON] , від імені якої діяв [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу 1/2 частини нежилого приміщення №1 (групи приміщень №35) (в літері «А»), загальною площею 117,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Продаж майна вчинено за 903 700, 01 грн. (п. 2.1 Договору). Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Паракудою І.В., зареєстровано в реєстрі за № 1827 /т. 1 а.с. 67-68/. Позивач зазначає, що оспорювану довіреність нікому не видавала, не підписувала, на укладення договору купівлі-продажу 1/2 частини нежилого приміщення №1 (групи приміщень №35) (в літері «А»), загальною площею 117,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] нікого не уповноважувала, про дані правочини дізналася у лютому 2018 року. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Статтею 244 ЦК України передбачено, що представництво, яке ґрунтується на договорі, може здійснюватися за довіреністю. Довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Відповідно до ч. 1 ст. 245 ЦК України, форма довіреності повинна відповідати формі, в якій відповідно до закону має вчинятися правочин. З метою спростування належності [PERSON] підпису, виконаному на довіреності за реєстровим № 985 від 31.10.2017, стороною позивача надано висновок експерта № 1-13/05 від 13.05.2019 за результатами проведення почеркознавчої експертизи експертом ТОВ «Український центр судових експертиз» Панчошнік І.З. Відповідно до вказаного висновку, підпис від імені [PERSON] , електрографічне зображення якого міститься у графі: «Підпис» в електрофотокопії Довіреності, складеної від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] та посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А. від 31.07.2017 (реєстровий № 985) - виконано не [PERSON] , а іншою особою, з ретельним наслідуванням якомусь справжньому підпису [PERSON] /т. 1 а.с. 227-232/. Відповідно до висновку експерта Кривошеїної О.П. від 22.04.2019 № 78/04-2019 за результатами проведення почеркознавчого дослідження за заявою [PERSON] , підпис та запис « [PERSON] », зображення яких міститься в графі: «Підпис» наданої на дослідження електрофотографічної копії Довіреності від 31.07.2017, складеної від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] , посвідченої приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Коноваловою Е.А., зареєстрованої в реєстрі № 985, ймовірно виконано [PERSON] /т. 2 а.с. 6-13/. Крім того, в матеріалах справи наявний висновок спеціаліста Української експертної компанії Коструб А.М. від 25.01.2019 № 10, що складений на підставі заяви [PERSON] , згідно якого підпис від імені [PERSON] в графі: «Підпис», якій послужив оригінал для копіювання в копії довіреності з серійним номером НМХ 116511, виданої 31.10.2017, виконано ймовірно [PERSON] /т. 3 а.с. 16-20/. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються, окрім іншого, висновками експертів. За положенням частини 1 статті 78 цього Кодексу суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку встановленого законом. Згідно з нормою статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Правові, організаційні і фінансові основи судово-експертної діяльності в Україні визначає Закон «Про судову експертизу», стаття 3 якого проголошує, що судово-експертна діяльність здійснюється на принципах законності, незалежності, об`єктивності і повноти дослідження. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про судову експертизу» (далі - Закон) судово- експертну діяльність у кримінальному провадженні здійснюють державні спеціалізовані установи, а в інших випадках - також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом. Статтею 9 Закону передбачено, що особа або орган, які призначають або замовляють судову експертизу, можуть доручити її проведення тим судовим експертам, яких внесено до державного Реєстру атестованих судових експертів, або іншим фахівцям з відповідних галузей знань, якщо інше не встановлено законом. Згідно до ст. 10 Закону до фахівця у відповідній галузі знань, який проводить судову експертизу, застосовуються положення цього Закону щодо гарантій, прав, обов`язків, відповідальності судового експерта, крім відповідальності за відмову від проведення експертизи та положень розділу III цього Закону. Таким чином, Законом України «Про судову експертизу» від 25.02.1994 № 4038- XII (в чинній редакції) прямо передбачено та допускається проведення експертизи фахівцями з відповідних галузей знань. Як вбачається із наданих представником [PERSON] роздруківок із реєстру атестованих судових експертів, експерт Панчошнік І.З. - виконавець експертизи на замовлення позивача, підтвердила свою кваліфікацію строком до 27.09.2022, а отже остання є фахівцем у галузі почеркознавчих досліджень та володіє спеціальними знаннями стосовно предмета експертизи. При цьому експерт Панчошнік І.З. при проведенні дослідження використовувала вільні та експериментальні зразки почерку та підписів [PERSON] , була обізнана про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України та надала чіткий та зрозумілий висновок, що підпис від імені [PERSON] на довіреності виконано не [PERSON] , а іншою особою, з ретельним наслідуванням якомусь справжньому підпису [PERSON] . Дослідженням змісту наданих представником [PERSON] висновку експерта від 22.04.2019 № 78/04-2019 та висновку спеціаліста Української експертної компанії Коструб А.М. від 25.01.2019 № 10 встановлено, що вищевказаним законодавчим нормам та вимогам Інструкції вони не відповідають, а саме: у висновках відсутня вказівка на те, що експерт Кривошеїна О.П. та спеціаліст Коструб А.М. обізнані про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а дослідження проводилися без відібрання експериментальних зразків почерку та підписів [PERSON] . При цьому як висновок експерта, так і висновок спеціаліста не дає чіткого висновку про належність підпису позивачу на довіреності, а лише вказують про «ймовірність». Таким чином, наданий стороною позивача висновок експертного почеркознавчого дослідження суд першої інстанції визнає належним та допустимим доказом у справі, тобто таким, що містить інформацію щодо предмета доказування, та таким, що підтверджує обставини справи, які, за законом, мають бути підтверджені лише певними засобами доказування і не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, в той же час відхиляє висновок експерта та спеціаліста, що наданий третьою особою, з підстав викладених вище. Згідно з п.п.4, 8 Глави 9 «Порядок викладення текстів та підписання посвідчуваних правочинів, заяв та інших документів» Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, у редакції на час видачі оспорюваної довіреності, при вчиненні нотаріальних дій, що потребують прикладення власноручного підпису осіб, нотаріус перевіряє справжність підпису цих осіб шляхом здійснення ними підпису у його присутності. Встановлення їх особи здійснюється за документами, визначеними Законом України "Про нотаріат". Підпис особи або її представника у разі необхідності свідків або перекладача на нотаріальному документів виконується власноручно. Системний аналіз даних положень законодавства дає підстави для висновку, що довіреність на укладення договору купівлі-продажу нерухомого майна підписується особисто особою, яка видає довіреність. Проставленням свого підпису довіритель підтверджує волевиявлення на надання іншій особі права вчиняти дії від свого імені і здійснювати представництво перед третіми особами. Видача довіреності і відносини, що виникають між особами в результаті цього, - це правочин. Підроблення підпису на довіреності, на думку суду свідчить про її неукладеність. Такий спосіб захисту, як визнання правочину неукладеним, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення (постанова ВП ВС від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц). Враховуючи, що підпис довірителя в оспорюваній довіреності виконаний не [PERSON] , а іншою особою, суд приходить до висновку про відсутність внутрішньої волі позивача на видачу такої довіреності та про відсутність волевиявлення вчинення такого правочину внаслідок неправомірних дій інших осіб. Частиною 1 ст. 655 ЦК України встановлено, що за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ч. 1-3 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. При цьому, саме волевиявлення є важливим зовнішнім проявом будь-якої укладеної правочину. Волевиявлення має бути спрямоване на досягнення відповідного юридичного наслідку в результаті укладення будь-якого правочину. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз`яснено в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 (далі-Постанова), судам необхідно враховувати, що згідно із ст.ст. 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Пунктом 8 Постанови визначено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені ст. 203 ЦК України, на момент вчинення правочину. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові суду від 12.02.2014 у справі № 6-165цс13, вирішуючи питання про наявність чи відсутність в учасника правочину волевиявлення на його вчинення, суду слід виходити з ретельного дослідження наявних у справі доказів як кожного окремо, так і їх в сукупності. Зокрема, у разі вчинення правочину представником суду слід з`ясувати, чи був наділений представник його довірителем повноваженнями на вчинення правочину, чи діяв він у межах наданих йому повноважень, а якщо ні, то чи схвалив в подальшому довіритель укладений представником в його інтересах правочин. Таким чином, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності та взаємному зв`язку, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу 1/2 частини нежилого приміщення № 1 (групи приміщень № 35) (в літері «А»), загальною площею 117,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] відповідають вимогам закону, зібраним доказам та обставинам справи, оскільки оспорюваний договір укладено з порушенням вимог ст. 203 ЦК України, особою, яка діяла від імені позивача на підставі неукладеного правочину (довіреності), за відсутності волевиявлення [PERSON] , що відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, є підставою для визнання такого договору недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. Відповідно до ст.ст. 133, 141 ЦПК України з відповідачів підлягає до стягнення судовий збір на користь позивача у розмірі 1057 грн. 20 коп. та витрати на проведення почеркознавчої експертизи в розмірі 8 200 грн. 00 коп.

Outcome: approved