Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-09 00:00:00

І. Позиції учасників справи. Позивачка просить визначити, що син [PERSON] , якого вона народила [INFO] під час спільного проживання з відповідачем без реєстрації шлюбу, повинен проживати з нею. Посилається на те, що відповідач чинить психологічне насилля над нею, погрожує відібрати дитину й вивезти до Вірменії. Представник відповідача позов не визнала, наполягаючи на відсутності предмету спору, зважаючи на те, що відповідач не заперечує проти проживання сина з позивачкою, про що свідчить його звернення до суду з позовом про визначення порядку участі у вихованні дитини. Представник третьої особи зазначила, що Служба у справах дітей Маріупольської міської ради вважає доцільним визначити місце проживання [PERSON] з матір`ю. II. Щодо фактів. [INFO] [PERSON] народила сина [PERSON] , батьком якого за рішенням Володарського районного суду Донецької області від 01.12.2015 року визнано [PERSON] (а.с.10, 14). Малолітній [PERSON] мешкає разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с.87), відвідує ясельну групу КДНЗ № 164 з серпня 2018 року, батьки дитини приймають активну участь у вихованні дитини, зовнішній вигляд дитини охайний, доглянутий (а.с.15). З характеристики КЗ «Централізована бухгалтерія Департаменту освіту», де позивачка донедавна працювала на посаді бухгалтера, вбачається, що [PERSON] зарекомендувала себе з позитивного боку, витримана, коректна, не має шкідливих звичок (а.с.11) На диспансерному обліку психіатра та нарколога позивачка не перебуває (а.с.16). Позивачка працює на посаді продавця-консультанта у ФОП [PERSON] . Судовим наказом від 04.09.2019 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] у розмірі 1/4 частини з усіх видів його доходу (а.с.25) Заборгованість відповідача за аліментами станом на 22.06.2020 року становить 41212,00 грн. (а.с. 83-84). 23 червня 2020 року до чергової частини Центрального ВП надійшла заява [PERSON] про те, що [PERSON] ухиляється від сплати аліментів на утримання сина [PERSON] , про що внесено відомості до ЄРДР за ч. 1 ст. 164 КК України (а.с.106). Позивачка зверталась до поліції щодо притягнення відповідача до адміністративної відповідальності за вчинення щодо неї фізичного та психологічного насилля, яке полягало в побитті та погрозах (а.с.17) Дитина відвідує лікаря невролога з ознаками неврозу після спілкування з батьком (а.с. 26-29). [PERSON] неодноразово притягався до адміністративної відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, а саме за вчинення відносно [PERSON] психологічного насильства (висловлювання нецензурною лайкою, погроза фізичної розправи (а.с.61, 62, 63, 64)). Рішенням Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 15.06.2020 року видано обмежувальний припис відносно [PERSON] , якому визначено наступне тимчасове обмеження його прав відносно [PERSON] : - заборонено перебувати у місці її проживання та сина [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; - заборонено наближатися на відстань ближче, ніж 500 (п`ятсот) метрів до місця проживання позивачки та сина [PERSON] ; - заборонено наближатися на відстань ближче, ніж 500 (п`ятсот) метрів до [PERSON] та сина [PERSON] , до дитячого садку «Комунального дошкільного закладу «Український ясла-садок № 164 Управління освіти міської ради», який знаходиться за адресою: пр. Металургів 125-а, м. Маріуполь, Донецька область; - заборонено вести листування, телефонні переговори з позивачкою та сином [PERSON] , переслідувати або контактувати з ними через інші засоби зв`язку особисто і через третіх осіб (а.с.91-92). Висновком Органу опіки та піклування виконавчого комітету Маріупольської міської ради від 08.07.2020 року визнано доцільним визначити місце проживання малолітнього [PERSON] з матір`ю. ІІІ. Щодо права. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК). Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ст. 81 ЦПК). Нормами ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК) передбачено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі ст. 153 СК мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини (ст. 155 СК). Нормами ст. 19 СК передбачено, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Відповідно до частини першої, другої статті 161 СК якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" (далі - Закон) закріплено право кожної дитини на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини) визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Забезпечення найкращих інтересів дитини - дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити (ст. 1 Закону). У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України» (заява № 2091/13) суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). ІV. Висновки суду. Як убачається з матеріалів справи і не заперечується сторонами, малолітній [PERSON] проживає за місцем мешкання матері, де в нього утворилося стабільне середовище. Відповідач схильний до проявів агресії щодо колишньої співмешканки [PERSON] , що негативно впливає на емоційний та фізичний стан дитини, який у віці 4 років потребує консультацій лікаря невролога. Очевидно, що передача сина батьку, чия поведінка може зашкодити його здоров`ю, зміна місця проживання та дошкільного навчального закладу, необхідність адаптації до нового оточення суперечить найкращим інтересам дитини. Позиція представника відповідача фактично зводиться до відсутності спору між сторонами, проте відсутність заперечень з боку відповідача щодо проживання дитини разом із позивачем не дає підстав стверджувати про відсутність предмета спору у цій справі з урахування її конкретних обставин. У цьому зв`язку суд ще раз наголошує, що логічно-граматичне тлумачення словосполучення «відсутність предмета спору» в цивільно-процесуальному розумінні дає підстави для висновку про те, що предмет спору має бути відсутній, тобто не існувати на час пред`явлення позову. Якщо предмет спору мав місце, але припинив своє існування (зник) після відкриття провадження у справі внаслідок тих чи інших обставин, зокрема у зв`язку з добровільним врегулюванням спору сторонами, виконанням відповідачем заявлених до нього вимог, фізичним знищенням предмета спору тощо, то провадження у справі не може бути закрите з наведеної правової підстави, оскільки вона полягає саме у відсутності предмета спору, а не у припиненні його існування (зникненні). Якщо предмет спору став відсутній після відкриття провадження у справі, то залежно від обставин, що призвели до зникнення такого предмета, та стадії цивільного процесу, на якій він припинив своє існування, сторони мають цілий ряд передбачених законом процесуальних можливостей припинити подальший розгляд справи, зокрема шляхом визнання позову, до чого представник відповідача не дослухався, продовжуючи заперечувати проти задоволення позову. Наведені обставини в сукупності з поведінкою та психологічним тиском з боку колишнього співмешканця створюють для позивачки умови невизначеності, які мають бути усунуті судом. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved