Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-15 00:00:00

заявник звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою у порядку окремого провадження про встановлення фактів, що мають юридичне значення, а саме про встановлення факту постійного проживання на території України з вересня 1990 року по 24 серпня 1991 року. Заява мотивована тим, що [PERSON] , [INFO] (уродженець Грузинської РСР) у вересні 1990 року (у віці 17 років) прибув на постійне проживання на територію України, як громадянин колишнього СРСР та звертається до суду з заявою про встановлення юридичного факту, а саме факту постійного проживання на території України у період з вересня 1990 року по 24 серпня 1991 року, встановлення якого породжує для нього правові наслідки пов`язані з набуттям громадянства України. Встановлення саме такого факту заявнику необхідно для підтвердження набуття громадянства України, яке він отримав, як і усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України з метою отримання паспорта громадянина України. Документи, які, відповідно до законодавства, мають бути надані до відповідного територіального підрозділу Державної міграційної служби України для здійснення процедури підтвердження громадянства та отримання паспорту громадянина України у заявника відсутні, що є підставою для звернення до суду для встановлення факту проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. 11 листопада 2021 року представник заінтересованої особи надав суду свої письмові пояснення в яких просив суд врахувати під час ухвалення рішення по справі та зазначив, що з доданих заявником документів до заяви про встановлення юридичного факту не надано жодного доказу, який би підтвердив факт постійного проживання до 24 серпня 1991 року. Заявник та його представник в судовому засіданні заяву підтримали в повному обсязі та просили її задовольнити. Представник заінтересованої сооби в судове засідання не з`явився. Повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Ухвалою судді Дніпровского районного суду м. Києва від 11 жовтня 2021 року відкрито провадження по справі. 01 грудня 2021 року від представника заявника надійшли додаткові пояснення з доданими до них документами. Суд, заслухавши пояснення заявника та його представника, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. З пояснень та матеріалів справи вбачається, що відповідно до нотаріально засвідченої копії перекладу паспорту заявника, [PERSON] народився на території Грузинської ССР та на даний час є громадянином Російської Федерації. Заявником була надана копія справки о зміні імені № 13 з якої вбачається, що в архіві Кіровського відділу ЗАГС РСО - Аланія міститься запис акту про зміну імені [PERSON] № 13 від 28 червня 1999 року. Після зміни імені присвоєно прізвище « [PERSON] ». На підтвердження факту проживання на території України в період з вересня 1990 року по 24 серпня 1991 року заявником були надані наступні документи. Так, 01 листопада 2021 року Головою Бориспільського спортклубу «Колос» та ДСТ «Колос» Щегель В.Г. було надано підтвердження про те, що [PERSON] , [INFO] , дійсно тимчасово проживав з 15 вересня 1990 року по 01 жовтня 1992 року у [ADDRESS] у гуртожитку Бориспільського спортивного клубу «Колос» та ДСТ «Колос», який був затверджений рішенням виконкому Бориспільської міської Ради народних депутатів від 18.03.1986 р., протокол №4, як гуртожиток для проживання спортсменів, тренерів та працівників СК «Колос» та ДСТ «Колос». Також, [PERSON] працював охоронником стадіону «Колос» з хокею на траві у місті Бориспіль з 15.09.1990 року по 01.10.1992 рік, що підтверджується розпорядженням № 47 від 15.09.1990 року та розпорядженням від 01.10.1992 року Бориспільського спортклубу «Колос». Крім того, з копії профспілкового квитка № [NUMBER] виданого на ім`я [PERSON] вбачається, що ним сплачувались внески в профспілковий комітет в 1990 році, 1991 році та 1992 році. Суд зазначає, що підстави набуття особою громадянства України визначаються індивідуально, залежно від її місця народження, походження, проживання, родинних зв`язків тощо. Належність та набуття громадянства України встановлюється на підставі Закону України «Про громадянство України» і може пов`язуватися із фактом постійного проживання на території України в певний час. Правовий зміст громадянства України, підстави та порядок його набуття визначає Закон України «Про громадянство України». Перелік документів, які подаються для встановлення, оформлення та перевірки належності до громадянства України, процедура подання цих документів та провадження за ними визначаються Порядком провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень, затвердженим Указом президента України від 27.03.2001 року № 215 (в редакції указу Президента України від 27.06.2006 № 588/2006) (далі - Порядок). Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України «Про громадянство України» є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Відповідно до п.п. 1 та 2 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є: усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України постійно проживали на території України; особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» проживали в Україні і не були громадянами інших держав. Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про громадянство України» особа, яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра, син чи дочка, онук чи онука народилися або постійно проживали до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України», або яка сама чи хоча б один з її батьків, дід чи баба, рідні (повнорідні та неповнорідні) брат чи сестра народилися або постійно проживали на інших територіях, що входили на момент їх народження або під час їх постійного проживання до складу Української Народної Республіки, Західноукраїнської Народної Республіки, Української Держави, Української Соціалістичної Радянської Республіки, Закарпатської України, Української Радянської Соціалістичної Республіки (УРСР), і є особою без громадянства або іноземцем, який подав зобов`язання припинити іноземне громадянство, та подала заяву про набуття громадянства України, а також її неповнолітні діти реєструються громадянами України. Відповідно до п. 7 Порядку, громадяни колишнього СРСР, які не одержали паспорт громадянина України або паспорт громадянина України для виїзду за кордон та не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України за станом на 24 серпня 1991 року або проживання в Україні за станом на 13 листопада 1991 року проходять процедуру встановлення належності до громадянства України. Відповідно до п. 8 Порядку для встановлення належності до громадянства України відповідно до пункту 1 частини першої статті 3 Закону особа, яка за станом на 24 серпня 1991 року постійно проживала на території України і перебувала у громадянстві колишнього СРСР, але не має у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт її постійного проживання на території України на зазначену дату, подає: а) заяву про встановлення належності до громадянства України; б) копію паспорта громадянина колишнього СРСР. У разі відсутності паспорта громадянина колишнього СРСР подається довідка територіального підрозділу Державної міграційної служби України про встановлення особи та про те, що за станом на 24 серпня 1991 року особа перебувала в громадянстві колишнього СРСР (за наявності документів, що підтверджують зазначений факт); в) судове рішення про встановлення юридичного факту постійного проживання особи на території України за станом на 24 серпня 1991 року. Частиною 1 ст. 293 ЦПК України визначено, що окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" №5 від 31.03.1995 передбачено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Статтями 77, 78, 79, 80 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів та показами свідків. Відповідно до ст. 90 ЦПК України показання свідка - це повідомлення про відомі йому обставини, які мають значення для справи. Не є доказом показання свідка, який не може назвати джерела своєї обізнаності щодо певної обставини. Якщо показання свідка грунтуються на повідомленнях інших осіб, то ці особи повинні бути також допитані. За відсутності можливості допитати особу, яка надала первинне повідомлення, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджуються іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами цього Кодексу. Допитаний свідок [PERSON] в судовому засіданні засвідчив, що він перебуває в дружніх відносинах з 1990 року. Заявник проживав разом з ним в квартирі по [ADDRESS] . Також свідок підтвердив, що [PERSON] працював в «Колос» в період з 1990 року по 1992 рік. Суд приймає до уваги покази свідка, оскільки у суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідком. Дані про заінтересованість свідка в результаті розгляду справи відсутні, його показання об`єктивно підтверджуються та не суперечать іншим наданим доказам. Факт постійного проживання заявника на території України, у тому числі станом на момент проголошення незалежності України 24 серпня 1991 року має юридичне значення та породжує для заявника юридичні наслідки, так як від його встановлення залежить виникнення особистих прав заявника, тобто можливість отримання паспорта громадянина України. Отже ураховуючи, що вищенаведені обставини перешкоджають реалізації права заявника на оформлення набуття громадянства України, наявні підстави для встановлення факту, що має юридичне значення, в судовому порядку. Відповідно до вимог ч. 7 ст. 294 ЦПК України, при ухваленні судом рішення по справі в порядку окремого провадження судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved