Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-02 00:00:00

Позивач [PERSON] спілка «Альянс Україна» звернулась в суд з позовною заявою до відповідачів: [PERSON], [PERSON] про стягнення з них в солідарному порядку заборгованості за договором кредиту в сумі 28066,07 грн., з яких: 3592,51 грн. тіла кредиту, 11360,90 грн. процентів за користування кредитом за період з 08.09.2009 року по 24.04.2015 року, 13112,66 грн. пені за несвоєчасне виконання зобовязань по сплаті боргу за період з 25.04.2014 року по 24.04.2015 року, а також судових витрат по сплаті судового збору в сумі 280,66 грн., мотивуючи тим, що позичальник та поручитель не виконують взятих на себе зобовязань по сплаті кредитних платежів за договором кредиту та договором поруки, що в свою чергу згідно з умовами договору кредиту є підставою для задоволення вимоги про повернення суми кредиту, сплати нарахованих процентів та пені. Позивач неодноразово надавав суду заяви про розгляд справи без участі його представника, при цьому, зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задоволити в повному обсязі. Відповідач 1 у письмовому запереченні на позовну заяву та представник відповідача 1 в судовому засіданні спершу позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності, пояснив, що відповідач 1 погасив кредит, однак доказів цього він надати суду не може, оскільки такі не збереглись. При цьому заперечив право керівника Овруцького відділення КС «Альянс-Україна» укладати договори від імені кредитної спілки та обставину вступу відповідача 1 в члени КС «Альянс Україна», не погодився із відомостями, наведеними у доданій до позовної заяви карточці платежів по гривневому кредиту. Згодом змінив свою позицію у справі та в судовому засіданні частково визнав позов, зокрема суму боргу по тілу кредиту в розмірі 3592,51 грн., суму процентів за користування кредитом у період з 08.09.2009 року по 01.02.2012 року у розмірі 1077,52 грн., подавши суду 13.10.2015 року письмову заяву разом з копіями квитанцій про часткову сплату кредитної заборгованості та розрахунку відсотків за користування кредитом за період з 08.09.2009 року по 01.02.2012 року, в якій зокрема просив на підставі ч.3 ст.551 ЦК України зменшити розмір пені. При цьому у заперечення наведеної в позові суми процентів за користування кредитом та пені покликався на те, що прострочення боржника сталось внаслідок прострочення кредитора, оскільки відповідач в порушення умов пункту 5.3.1 кредитного договору, укладеного між відповідачами та Овруцьким відділенням [PERSON] спілки «Альянс Україна», не повідомив відповідачів про зміну банківських реквізитів для сплати кредитних платежів внаслідок ліквідації Овруцького відділення відповідача, а тому черговий кредитний платіж, здійснений 08.02.2012 року, був повернутий банком відповідачу 1 із-за невірно вказаних реквізитів. В судовому засіданні відповідач 2 позов не визнав. Позивач у надісланому суду поясненні на заперечення відповідача 1 вважає твердження відповідача 1 щодо пропуску строку позовної давності необґрунтованим та безпідставним, оскільки строк позовної давності переривався вчиненням боржником платежу по частковій оплаті боргу, зокрема останній платіж ним був здійснений 25.06.2011 року в сумі 150 грн. В судовому засіданні свідок [PERSON], [INFO], мешканка с.Лукішки Овруцького району Житомирської області, пенсіонерка, пояснила, що відповідач 1 [PERSON] є її зятем, а відповідач 2 [PERSON] є її сусідкою; зять брав кредит в Овруцькому відділенні КС «Альянс Україна» на навчання, кредитні платежі сплачував, платила їх також і вона через відділення Правексбанку десь у 2009-2010 роках; вважали, що сплатили кредит повністю. Заслухавши пояснення відповідачів та представника відповідача 1, покази свідка, дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. Як видно з наявної у матеріалах справи копії Статуту [PERSON] спілки «Альянс України», кредитна спілка діє на підставі Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», «Про кредитні спілки», інших законів та виданих відповідно до нормативно-правових актів (п.1.1 Статут), є юридичною особою (п.4.1 Статуту) та для досягнення своєї мети надає кредити своїм членам на умовах їх платності, строковості та забезпеченості в готівковій та безготівковій формі (п.5.1 Статуту). 18.11.2008 року відповідач [PERSON] звернувся до Правління КС «Альянс Україна» із заявою про прийняття його в члени [PERSON] спілки «Альянс Україна», що стверджується наявною у матеріалах справи копією такої заяви. Як вбачається із витягу з Протоколу засідання Правління [PERSON] спілки «Альянс Україна» від 18.11.2008 року [PERSON] було дозволено вступити в члени [PERSON] спілки «Альянс України». Вказані документальні докази спростовують заперечення представника відповідача 1 щодо вступу відповідача 1 в члени КС «Альянс Україна». 18.11.2008 року між Овруцьким відділенням [PERSON] спілки «Альянс Україна», в особі керівника відділення [PERSON], яка діяла на підставі довіреності КС «Альянс Україна» від 07.03.2008 року, та [PERSON] (відповідач 1) було укладено договір кредиту № 75-08кОв/Жт, за умовами якого відповідач 1 отримав кредит в розмірі 5000 грн. строком на 12 місяців, з щомісячною сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 0,1918 % за один календарний день та частковим погашенням кредиту щомісячно рівними частинами у розмірі 416,67 грн. Зазначені платежі позичальник зобов'язався вносити до 20 числа кожного місяця та зобов'язався погасити отриманий кредит до 20.11.2009 року. Згідно з розділом 10 цього договору отримувачем коштів є Житомирське відділення [PERSON] спілки «Альянс Україна» на р/р 2650901000293 в Житомирській філії ВАТ «Кредобанк». Із змісту довіреності, виданої КС «Альянс Україна» 07.03.2008 року на імя представника [PERSON], вбачається право останньої представляти інтереси кредитної спілки в рамках повноважень голови Правління КС «Альянс Україна» та укладати від імені кредитної спілки цивільно-правові договори, в тому числі кредитні договори. Наведеним спростовуються заперечення представника відповідач 1 щодо права керівника Овруцького відділення КС «Альянс-Україна» [PERSON] укладати договори від імені кредитної спілки. Згідно з ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обовязків є договори та інші правочини. Згідно з ст.204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Доказів того, що договір кредиту визнано в судовому порядку недійсним відповідачами суду не подано. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ст.525 ЦК України одностороння відмова від виконання зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Виконання зобов'язання позичальника по поверненню кредиту за даним договором було забезпечено договором поруки № 75-08кОв/Жт від 18.11.2008 року, укладеним між Овруцьким відділенням КС «Альянс Україна», в особі керівника відділення [PERSON], яка діяла на підставі довіреності КС «Альянс Україна» від 07.03.2008 року, та [PERSON] (відповідач 2), за яким поручитель взяв на себе перед кредитором солідарну з позичальником відповідальність у випадку невиконання або неналежного виконання останнім зобов'язань по кредитному договору. Відповідно до ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Позивач виконав свої зобовязання за договором кредиту, надавши відповідачу 1 кредитні кошти в сумі 5000 грн., що стверджується видатковим касовим ордером № 3264 від 18.11.2008 року. Проте позичальник не виконував належним чином взяті на себе договірні зобов'язання по періодичній сплаті процентів за користування кредитом та погашення тіла кредиту черговими платежами, як це передбачено розділом 3 договору кредиту № 75-08кОв/Жт від 18.11.2008 року, що підтверджується наявною в матеріалах справи карточкою платежів по гривневому кредиту № 75-08кОв/Жт від 18.11.2008 року [PERSON] та копіями банківських виписок за період з 29.10.2010 року по 25.06.2011 року. Не виконував зобовязань і поручитель. При цьому, суд відхиляє доводи представника відповідача 1 про помилковість відомостей, зазначених позивачем у карточці платежів по гривневому кредиту № 75-08кОв/Жт від 18.11.2008 року [PERSON], з тих підстав того, що відомості у цій карточці за період з 29.10.2010 року по 25.06.2011 року підтверджуються наданими відповідачем на вимогу суду копіями банківських виписок за вказаний період. Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно з ст.611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки встановлені договором або законом. Згідно з умовами договору кредиту № 75-08кОв/Жт від 18.11.2008 року, кредитор має право вимагати від позичальника виконання умов договору, дострокового повернення суми кредиту та сплати процентів, у разі невиконання або неналежного виконання позичальником зобов'язань передбачених договором. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у тій самій сумі, у строк та в порядку, що встановлені договором. Стаття 1050 ЦК України передбачає, що якщо позичальник своєчасно повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу, де зазначається, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з врахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення та інші розміри процентів, що встановлені договором. Відповідно до ст.1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Згідно з доданим до позовної заяви розрахунком заборгованості станом на 24.04.2015 року заборгованість позичальника [PERSON] перед КС «Альянс Україна» за договором кредиту № 75-08кОв/Жт від 18.11.2008 року становить 28066,07 грн.: з них 3592,51 грн. тіла кредиту, 11360,90 грн. процентів за користування кредитом та 13112,66 пені. Відповідач 1 частково погодився з позовом, зокрема визнав суму боргу по тілу кредиту в розмірі 3592,51 грн. Належні та допустимі докази сплати цієї основної суми боргу по тілу кредиту в матеріалах справи відсутні та відповідачами суду не подані. Надані в судовому засіданні покази свідка [PERSON] про те, що нею та відповідачем 1 було повністю погашено кредитну заборгованість, не заслуговують на увагу, оскільки не є допустимим доказом обставини сплати кредитних платежів в розумінні ч.2 ст.59 ЦПК України. Непідтверджені належними доказами доводи відповідача 2 про сплату кредитної заборгованості в повному обсязі ще в 2009 році спростовуються наявними у матеріалах справи копіями банківських виписок та карточкою платежів по гривневому кредиту [PERSON], з яких в сукупності видно, що відповідач 1 частково здійснював погашення кредитних платежів протягом періоду з 26.12.2008 року по 25.06.2011 року включно. Відповідач 1 також визнав суму процентів за користування кредитом у період з 08.09.2009 року по 01.02.2012 року у розмірі 1077,52 грн., подавши суду 13.10.2015 року письмову заяву разом з копіями квитанцій про часткову сплату кредитної заборгованості та розрахунку відсотків за користування кредитом за період з 08.09.2009 року по 01.02.2012 року, в якій зокрема просив на підставі ч.3 ст.551 ЦК України зменшити розмір пені. При цьому у заперечення наведеної в позові суми процентів за користування кредитом та пені відповідач 1 покликався на те, що прострочення боржника сталось внаслідок прострочення кредитора, оскільки відповідач в порушення умов пункту 5.3.1 кредитного договору, укладеного між відповідачами та Овруцьким відділенням [PERSON] спілки «Альянс Україна», не повідомив відповідачів про зміну банківських реквізитів для сплати кредитних платежів внаслідок ліквідації Овруцького відділення відповідача, а тому черговий кредитний платіж, здійснений 08.02.2012 року, був повернутий банком відповідачу 1 із-за невірно вказаних реквізитів. З наведеними доводами не можливо не погодитись з огляду на таке. Дійсно, як підтверджується копією заяви про видачу готівки № 98000003 від 08.02.2012 року, ПАТ КБ «Правекс- Банк» відповідачу 1 було повернуто готівку в сумі 150 грн. із-за невірно вказаних реквізитів. Як встановлено п.3.7 договору кредиту № 75-08кОв/Жт від 18.11.2008 року, позичальник проводить погашення кредиту та процентів за користування кредитом через касу кредитодавця та за її місцезнаходженням у відповідні робочі дні та години шляхом перерахування коштів на поточний рахунок кредитодавця (яким згідно з договором є Овруцьке відділення Кс «Альянс Україна), визначений розділом 10 цього договору (адреси, реквізити, підписи сторін). Пунктом 5.3.1 договору кредиту передбачено, що кредитодавець зобовязаний письмово повідомити позичальника про зміни місцезнаходження та інші обставини спроможні вплинути на виконання зобовязань сторін за цим договором в 3-денний строк з моменту їх виникнення. У адресованій суду черговій заяві про слухання справи без участі позивача від 29.09.2015 року №509/ю, позивач підтвердив обставину закриття Овруцького відділення КС «Альянс Україна». Як видно з матеріалів справи, про нові банківські реквізити для сплати кредитних платежів позивач повідомив відповідачів у надісланих на їх адреси вимогах про сплату заборгованості на загальну суму 61894,74 грн. від 26.12.2012 року, тобто з порушенням встановленого пунктом 5.3.1 договору кредиту порядку та строку. Відповідачі заперечили обставину отримання ними цих вимог, не зважаючи на наявність в матеріалах справи копій повідомлень про вручення їм поштових відправлень, оскільки у цих повідомленнях в графі «розписка в одержанні» немає їхніх підписів. У відповідності до ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ч.1). Прострочення боржника не настає, якщо зобов'язання не може бути виконане внаслідок прострочення кредитора (ч.4). Згідно з ст.613 ЦК України кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов'язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов'язку (ч.1). Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов'язок, виконання зобов'язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора (ч.2). Боржник за грошовим зобов'язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора (ч.4). З огляду на викладене, виходячи з того, що прострочення відповідачів у виконанні договірних зобовязань з 08.02.2012 року відбулось внаслідок прострочення позивача, оскільки останній в порушення умов договору кредиту своєчасно не повідомив їх про зміну банківських реквізитів для сплати кредитних платежів, відтак, позовна вимога про стягнення процентів за користування кредитом за період з 08.09.2009 року по 24.04.2015 року в сумі 11360,90 грн. є обґрунтованою лише в частині нарахованої суми процентів в розмірі 3272,59 грн. за період з 08.09.2009 року по 05.02.2012 року. Вказана сума обрахована, наступним чином: 3592,51 грн. несплаченого тіла кредиту*0,1918%(тобто 1 день прострочки коштує 6,89 грн.)*881 день прострочки, що складе 6070,09 грн. процентів за період з 08.09.2009 року по 05.02.2012 року, - 2797,50 грн. сплачених процентів за цей же період згідно з карточкою платежів = 3272,59 грн.. З огляду на викладені обставини в сукупності, суд вважає законними та обгрунтованими позовні вимоги про стягнення з позичальника (відповідача 1) кредитної заборгованості лише в частині 3592,51 грн. тіла кредиту і 3272,59 грн. процентів за користування кредитом. Пунктами 6,1, 6.2 розділу 6 договору кредиту № 75-08кОв/Жт від 18.11.2008 року передбачено, що за порушення терміну повернення отриманого кредиту та прострочення суми процентів за користування кредитом, як до 30 календарних днів, так і більше 30 календарних днів, на вимогу кредитодавця позичальник сплачує кредитодавцю пеню у розмірі одного процента від загальної суми неповернутого кредиту за кожен день прострочки. Відповідач 1 не погодився із нарахованою позивачем сумою пені, при цьому заявив про зменшення її розміру на підставі ст.551 ЦК України. Відповідно до ч.3 ст.551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. У постанові від 03.09.2014 року у справі № 6-100цс14 Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що частина 3 ст.551 ЦК України з урахуванням положень ст.3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частина 4 ст.10 ЦПК України щодо обовязку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Тому, виходячи з того, що розмір неустойки, тобто пені за прострочення виконання грошового зобовязання, нарахованої за період з 25.04.2014 року по 24.04.2015 року в сумі 13112,66 грн., яку просить стягнути позивач, значно перевищує розмір неповернутого тіла кредиту та процентів за його користування, а також враховуючи, що прострочення боржника щодо частини зобовязань відбулось внаслідок прострочення кредитора, тому суд вбачає за обґрунтоване задоволити заяву відповідача 1 та зменшує розмір пені до 1000 грн. З огляду на те, що відповідачем 1 також було заявлено про застосування позовної давності, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст.267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України), однак за домовленістю сторін може бути збільшена (ст.259 ЦК України), що у спірному випадку мало місце, так як згідно з п.9.5 укладеного між позивачем та відповідачем 1 договору кредиту до правовідносин, повязаних з його укладенням та виконанням, сторони встановили пятирічний строк позовної давності. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч.2 ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч.ч.1,5 ст.261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналізуючи умови кредитного договору сторін у цій справі та зміст зазначених правових норм, суд дійшов висновку, що за договором кредиту, яким встановлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг пятирічного строку позовної давності, встановленого п.9.5 цього договору (ст.259 ЦК України) стосовно щомісячних платежів починався після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - не після закінчення строку дії договору, який у даному випадку діє до повного виконання сторонами своїх зобовязань, що передбачено у п.9.2 цього договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (ст.261 ЦК України), тобто після 20.11.2009 року. Відтак, спливав у листопаді 2014 року. Проте, згідно з ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязкового платежу. Як вбачається з наявної у матеріалах справи карточки платежів по гривневому кредиту, відповідач 1 нерегулярно, зокрема протягом періоду з 26.12.2008 року по 25.06.2011 року включно, здійснював платежі по кредиту, які спрямовувались, як на погашення процентів, так і тіла кредиту. Останній платіж проведений відповідачем 1 25.06.2011 року в сумі 150 грн. та скерований на погашення процентів. Вчиненням у межах позовної давності платежів відповідач 1 переривав перебіг такої позовної давності. Зокрема вчиненням останнього платежу відповідач 1 знову перервав перебіг позовної давності і такий розпочався заново з 25.06.2011 року, а отже мав сплинути у червні 2016 року. Крім того, частковим визнанням суми несплаченого тіла кредиту в ході розгляду справи відповідач 1 повторно знову перервав перебіг позовної давності. Позовна заява про стягнення заборгованості за кредитним договором подана позивачем згідно з поштовим штампом на конверті у квітні 2015 року, тобто в межах встановленого за домовленістю сторін пятирічного строку позовної давності до основної вимоги, який розпочався заново після його переривання. Щодо додаткової вимоги позивача про стягнення пені, то така згідно з доданим до позовної заяви розрахунком обрахована ним за період з 25.04.2014 року по 24.04.2015 року, тобто в межах встановленого законом однорічного строку позовної давності. Таким чином, суд вважає, що оскільки у спірному випадку позовна давність щодо основної вимоги не спливла, отже, не спливла позовна давність і щодо додаткової вимоги (ст.266 ЦК України). При цьому судом враховано правовий висновок Верховного Суду України, зроблений у постанові від 03.09.2014 року у справі № 6-100цс14, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за договором позики, стосовно пені, а саме: за правилами п.1 ч.2 ст.258 ЦК України період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобовязання не може перевищувати одного року. Виходячи з правової природи пені, яка нараховується за кожен день прострочення, право на позов про стягнення пені за кожен окремий день виникає щодня на відповідну суму, а позовна давність за позовом про стягнення пені відповідно до ст.253 ЦК України обчислюється по кожному дню, за який нараховується пеня, окремо, починаючи з дня, коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Відтак, пеня підлягає стягненню лише в межах одного року до дня предявлення позову. Таким чином, суд вважає, що законні підстави для відмови у задоволенні позову повністю з мотивів спливу позовної давності, як загальної так і спеціальної, про застосування якої заявлено стороною у спорі, відсутні. Щодо вимог позивача про стягнення кредитної заборгованості солідарно також і з відповідача 2, як поручителя, то судом враховано наступне. Відповідно до ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, якщо інше не установлено договором поруки. Особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно з ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Верховний Суд України у своїй постанові від 17.09.2014 року у справі № 6-53цс14, предметом якої був спір про стягнення заборгованості за кредитним договором, зробив наступний правовий висновок стосовно поруки. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина 4 ст.559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення ч.4 ст.559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення ч.4 ст.559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення ч.4 ст.559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у ч.4 ст.559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні ч.4 ст.559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст.559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Крім того, Верховним судом України у постанові від 29.01.2014 року по справі № 6-155цс13 висловлена правова позиція, що згідно з положеннями ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Таким чином, установивши, що договором поруки не визначено строк, після закінчення якого порука припиняється, оскільки умовами цього договору встановлено, що він діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за кредитним договором, та що кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявив вимоги до поручителя про виконання зобовязання, судам слід доходити висновку про те, що зобовязання за договором поруки припинилися. Виходячи з вищевикладених правових висновків та умов укладеного між сторонами договору поруки № 75-08кОв/Жт від 18.11.2008 року, яким не визначено строку, після закінчення якого порука припиняється, оскільки пунктами 3.2, 4.1 цього договору встановлено, що він діє до повного виконання боржником кредитних зобовязань, враховуючи те, що позивач протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, який сплинув 22.11.2009 року, не предявив вимогу до відповідач 2 про виконання зобовязання, суд доходить висновку, що зобовязання за договором поруки № 75-08кОв/Жт від 18.11.2008 року припинилися. А тому у задоволенні позовних вимог до відповідача 2 слід відмовити повністю. Позивачем сплачено судовий збір в сумі 280,66 грн. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Тому

Outcome: approved