Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей Деснянської в м. Києві районної державної адміністрації про позбавлення батьківських прав та зміну розміру аліментів. Обґрунтовуючи це тим, що 19.11.2011 р. позивач та [PERSON] зареєстрували шлюб. Від шлюбу мають спільну дитину - доньку, [PERSON], [INFO]. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.02.2014 року, шлюб між сторонами було розірвано. Після припинення шлюбних відносин, сторони почали проживати окремо, при цьому спільна дитина залишилась проживати разом з позивачем. В період перебування з відповідачем в шлюбі позивач та донька мали прізвище «[PERSON]», проте після розірвання шлюбу позивач через органи реєстрації актів цивільного стану змінила прізвище собі та дитині на «[PERSON]». Після розірвання шлюбу, відповідач перестав підтримувати позивача та доньку, перестав надавати кошти на їх утримання, з цього приводу між сторонами постійно виникали суперечки. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.09.2014 р. стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] аліменти у твердій грошовій сумі - 1.000 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 11 серпня 2014 року, стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі - 500 грн., щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку - до [INFO] починаючи з 11.08.2014 року, або до зміни матеріального стану сторін. Проте, як і після припинення між сторонами шлюбних відносин та розірвання шлюбу так і після винесення судом рішення про стягнення аліментів, відповідач не змінив свого відношення у питанні необхідності матеріального утримання доньки і позивача на період перебування її в декретній відпустці. Фактично весь цей час неповнолітня дитина перебувала на утриманні позивача. За всі ці роки відповідач жодного разу не перераховував визначених судом коштів на утримання дитини, при цьому виконавчий лист по рішенню суду про стягнення аліментів перебуває на виконанні в Ружинському районному відділі державної виконавчої служби ГТУЮ у Житомирській області. Відповідач на протязі цих років не приймав ніякої участі у вихованні дитини, не займався її розвитком, не цікавився її життям, здоров'ям та потребами. Таким чином, всі ці роки, позивач самостійно займалась вихованням дитини, її розвитком та навчанням. Відповідач жодного разу не привітав доньку з днем народження чи з іншим святом та не подарував жодного подарунку. Позивач вважає, що дані обставини свідчать про відсутність у відповідача інтересу до дитини, поведінка відповідача на думку позивача є свідомим нехтуванням ним своїми батьківськими обов'язками. Позивач просить суд позбавити відповідача батьківських прав стосовно його неповнолітньої дитини - [PERSON], [INFO], збільшити розмір аліментів та стягувати з відповідача на користь позивача на утримання дитини [PERSON], аліменти в твердій грошовій сумі у розмірі 1500 грн. починаючи від винесення судом рішення про збільшення розміру аліментів та щомісячно до досягнення дитиною повноліття з індексацією відповідно закону. Ухвалою суду від 02.04.2018 р. відкрито провадження по даній цивільній справі, із здійсненням розгляду справи в загальному порядку з призначенням підготовчого судового засідання. 14.06.2018 р. від відповідача [PERSON], який засуджений 20.07.2015 р. Подільським районним судом м.Києва до 7 років позбавлення волі, через Державну установу «Київський слідчий Ізолятор» надійшли письмове клопотання, в якому відповідач зазначив, що він не погоджується з позовом [PERSON], факти які викладені в позовній заяві не відповідають дійсності, оскільки після розлучення і до моменту відбування відповідачем покарання, відповідач активно приймав участь у вихованні дитини, надавав матеріальну та фізичну допомогу і приділяв весь свій вільний час дитині. Матеріальну допомогу відповідач надавав коштами в руки позивачу, крім того офіційно в період з 01.08.2014 р. по 20.07.2015 р. відповідач сплачував аліменти. Відповідач зазначає, що він постійно приходив до дитини та проводив з нею час. А також до розлучення з позивачем, відповідач весь свій вільний час проводив з дитиною. Після розлучення з невідомих для відповідача причин саме позивач та її батьками створювали відповідачу перешкоди для спілкування з дитиною. Позивач при подачі позову приховала факти з життя відповідача, які на його думку унеможливлюють винесення судом рішення про задоволення даного позову. Просив суд продовжити йому строк для подання заперечень на позов, а також надати час для підготовки зустрічного позову. Протокольною ухвалою суду від 08.08.2018 р. призначено розгляд справи по суті. 03.12.2018 р. з Державної установи «Житомирська виправна колонія №4)» надійшов закритий конверт засудженого [PERSON], в зазначеному конверті [PERSON] надіслав письмові пояснення. В письмових поясненнях відповідач посилається на те, що він вироком Подільського районного суду м.Києва від 20.07.2015 р. засуджений за ч. 3 ст. 289 КК України на 7 років позбавлення волі без конфіскації майна. До набрання вироком законної сили, запобіжний захід відповідачу було змінено з домашнього арешту на тримання під вартою, взято під варту в залі судового засідання. Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 24.09.2015 р. вирок Подільського районного суду м.Києва від 20.07.2015 р. залишено без змін. Позивачу відомо, що відповідач перебуває в місцях позбавлення волі. Позов з додатками відповідач отримав коли знаходився в слідчому ізоляторі. 26.09.2014 р. рішенням Деснянського районного суду м. Києва стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання доньки в розмірі 1000 грн. щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Відповідач не визнає позовні вимоги, оскільки він завжди піклувався про дитину, до того часу як йому обрали запобіжний захід - тримання під вартою, він постійно спілкувався з дитиною та допомагав їй матеріально. Відповідач звертав суду увагу на те, що зазначений номер телефону позивача, їй не належить, оскільки позивач змінила свій номер телефону ще в 2017 р.,відповідач неодноразова телефонував позивачу за цим номером який вказано в позові, намагався хоч щось дізнатись про дитину, але відповідачу відповідача якась Яна в грубій формі, яку відповідач не знає, яка в подальшому взагалі перестала брати слухавку. Позивач навмисно змінила свій номер телефону, щоб відповідач не зміг з нею зв'язатись, таким чином вважає, що позивач позбавляє його права на спілкування з дитиною Відповідач неодноразово надсилав листи та привітання дитині на день народження. Щодо боргу по сплаті аліментів, на даний час після отримання травми відповідач не працює, сплачувати аліменти у нього немає грошей. Відповідач бажає зменшити розмір заборгованості. Відповідач неодноразово звертався до суду з клопотанням про амністію, з клопотанням про зарахування строку попереднього ув'язнення у строк покарання відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України, ухвалою 03.08.2018 р. Богунського районного суду м.Житомира, клопотання було задоволено частково, суд ухвалив зарахувати відповідачу у строк покарання за вироком Подільського районного суду м.Києва від 20.07.2015 р. строк попереднього ув'язнення з 20.07.2015 р. по 24.09.2015 р. з розрахунку один день попереднього ув'язнення за два дні позбавлення волі. Відповідач дуже хоче побачити якнайшвидше свою доньку, він дуже за нею сумує. Відповідач зазначив, що він не ухилився від сімейних обов'язків, позивач навпаки робить все, щоб відповідач не мав змоги спілкуватись з дитиною. Щодо збільшення розміру аліментів, відповідач вважає, що це не розумно, адже він не сплачує аліменти не через те, що не має бажання, а через те, що він не працює. Просив в задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Позивач та представник позивача - адвокат [PERSON] в судовому засіданні підтримали позовні вимоги, проти заочного розгляду справи не заперечували та просила суд винести рішення про задоволення позову. Позивач пояснила про те, що відповідач дійсно на банківську картку зараховував кошти на утримання дитини, проте потім сам же їх знімав і використовував на власні потреби. Крім того, коли вони проживали разом відповідач неодноразово виносив з квартирі цінні речі і здавав їх до ломбарду, надала суду доказ того, що відповідач здав таким чином сережки їх доньки. Відповідач перебуває в місцях позбавлення волі в Державній установі «Житомирська виправна колонія (№4)». Відзив чи доказів на спростування позовних вимог до суду не направляв. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Представник третьої особи - Служба у справах дітей Деснянської в м. Києві районної державної адміністрації подала до суду заяву, в якій просила суд розглядати справу без їх участі та вказала, що проти позовних вимог не заперечує, а також підтримує висновок Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно малолітньої дитини [PERSON], [INFO] Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. По справі встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 19 листопада 2011 р., який рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 27 лютого 2014 р. було розірвано (а.с. 11). Згідно копії витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про внесення до актового запису змін, доповнень від 03.03.2018 р. внесено зміни до відомостей актового запису , зміна прізвища дитини її батьками відповідно до ст. 148 СКУ [PERSON] змінено на [PERSON]. Відповідач [PERSON], [INFO], є батьком дитини [PERSON], [INFO], що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження [NUMBER] (а.с.10). Згідно до характеристики із дошкільного навчального закладу №15 «Едельвейс» Деснянського району м.Києва, [PERSON] відчуває турботу і захист з боку матері. Батько протягом перебування дитини в закладі освіти не приймав участі у вихованні доньки та не спілкувався із педагогами закладу. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.09.2014 р. по справі №2-5238/14 стягнуто з [PERSON], на користь [PERSON] на утримання неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] аліменти у твердій грошовій сумі - 1.000 грн., щомісячно, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 11 серпня 2014 року, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі - 500 грн., щомісячно, до досягнення дитиною трирічного віку - до [INFO] починаючи з 11.08.2014 року, або до зміни матеріального стану сторін. Згідно копії довідки про неотримання аліментів виданої Головним територіальним управлінням юстиції у Житомирській області Ружинського районного відділу державної виконавчої служби від 31.01.2018 р. №7.17-24/487, [PERSON] не отримувала аліменти з [PERSON] в період з 01.08.2017 р. по 01.02.2018 р. згідно з виконавчим листом №2-5238 який видано 10.10.2014 р. Деснянським районним судом м.Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON], аліментів на утримання дитини. Згідно копії свідоцтва про шлюб від 12 квітня 2018 р. [NUMBER] виданого Деснянським районним у м.Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Києві, [PERSON] зареєструвала шлюб з гр. [PERSON] та змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]». Судом встановлено, що [PERSON] належним чином не виконує свої батьківські обов'язки щодо виховання та належного утримання дитини, не проявляє щодо дочки батьківської турботи, не цікавиться життям та здоров'ям, не утримує дитину матеріально. [PERSON], [INFO], проживає разом з позивачем. Саме мама займається вихованням дитини, належно утримує, проявляє турботу, підтримує необхідний рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку дитини. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до приписів ст. 150 СК України які перекликаються з положеннями абз.1 ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», на батьків покладено обов'язок виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї, своєї Батьківщини, також покладено обов'язок піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов'язані поважати дитину, забезпечити здобуття дитиною загальної освіти, готувати дитину до самостійного життя. Суду не надано доказів, які б свідчили про те, що батько дитини [PERSON] виконує свої обов'язки щодо дочки, або які б свідчили про поважність причин невиконання ним своїх обов'язків щодо виховання та утримання дитини. Перебування відповідача в місцях позбавлення волі не позбавляє останнього спілкуванню з дитиною, або матеріального утримання. У зв'язку з заборгованістю по сплаті аліментів на утримання дитини у сумі 41677,25 грн. [PERSON] винесено постанову від 20.02.2018 р. Ружинського РВДВС ГТУЮ у Житомирській області «Про встановлення тимчасового обмеження боржника у праві користуватися вогнепальною, мисливською, пневматичною та охолощеною зброєю». Ухилення батьків від виконання батьківських обов'язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом, відповідно до вимог ч.4 ст.155 СК України. Службою у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації винесено висновок №102/03/31-7749 від 23.08.2018 р., яким визнано за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини - [PERSON], [INFO]. Відповідно до вимог п. 2 ч. 1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. За таких обставин, суд прийшов до висновку про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно його дочки, оскільки він ухиляється від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини. Щодо позовних вимог про зміну розміру аліментів, судом встановлено наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20.11.1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27.02.1991 року та набула чинності для України 27.09.1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов'язки щодо своїх дітей. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини, отже, і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов'язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Статтею 150 СК України визначені обов'язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, готувати до самостійного життя. Відповідно до п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК аліменти на дитину присуджуються в частці від заробітку (доходу) її матері, батька (ст. 183 цього Кодексу) або в твердій грошовій сумі (ст. 184 СК) і виплачуються щомісячно. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ст. 183 ч.1 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватись як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4) інші обставини, що мають істотне значення. За правилами ч.2 ст.182 СК України, мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, за винятком випадків, передбачених статтею 184 цього Кодексу. Крім того, суд враховує, що ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» установлено, що у 2018 році прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2018 року - 1860 гривень, з 1 липня - 1944 гривні, з 1 грудня - 2027 гривень;. У відповідності до ч.1 ст.184 СК України, якщо платник аліментів має нерегулярний, мінливий дохід, частину доходу одержує в натурі, а також за наявності інших обставин, що мають істотне значення, суд за заявою платника або одержувача може визначити розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно до ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за заявою платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось з них. З урахуванням динаміки прожиткового мінімуму, доводи позивача про те, що вже лиш з огляду на цей показник матеріальне утримання дитини стало обходитись значно дорожче відповідають дійсним обставинам. Зважаючи на інтереси дитини, такі обставини не можуть повністю залишатися поза увагою суду в спорі, що розглядається. Ті обставини, що з віком потреби дитини зростають, що, в свою чергу, тягне постійне зростання витрат, зокрема, з боку матері, з якою проживає дитина, на її утримання, на забезпечення освіти, гармонійного розвитку, відпочинку дитини тощо, є загальнозрозумілими та не викликають заперечень у сторін чи сумнівів у суду. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання; обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування (ст. 82 ч.ч. 1,3 ЦПК України). За змістом положень ст.ст. 1, 2 Закону України «Про прожитковий мінімум», ст.ст. 1, 6 Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» (норми матеріального права в редакції, чинній на час пред'явлення позову), прожитковий мінімум є базовим соціальним стандартом, який визначає рівень інших соціальних стандартів і соціальних гарантій, зокрема, у сфері доходів населення. Суд дійшов до висновку, що матеріальне становище одержувача аліментів як одна з умов, із якою пов'язується можливість збільшення розміру аліментів, змінилося, потреба в коштах для утримання і розвитку дитини істотно зросла, тому виникли дійсні підстави для вимоги до платника аліментів про збільшення їх розміру. Власне недостатність у матері коштів на утримання дитини сумнівів не викликає, відповідні доводи позивача відповідачем не спростовані. Даючи оцінку доводам позивача щодо зміни розміру аліментів у сумі 1500 грн. щомісячно, на дитину, суд вважає, що вказаний розмір з врахуванням принципу розумності та достатності підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України судовий збір в розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, а також 704,80 грн. на користь. Вирішуючи питання про початок стягнення збільшеного розміру аліментів, суд виходить з того, що аліменти на утримання дитини згідно ст. 79 СК України присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви, однак, приймаючи до уваги те, що аліменти були вже присудженні рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 26.09.2014 року, а предметом судового розгляду є позбавлення батьківських прав та зміна розміру аліментів, то в даному випадку змінений розмір аліментів повинен стягуватись від дня набрання чинності рішенням суду.

Outcome: approved