Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON], та її малолітнього сина [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням - житловим будинком, який знаходиться в [ADDRESS] В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що є власником будинку в [ADDRESS] 05 серпня 2014 року на прохання сина дала дозвіл на реєстрацію відповідачів у належному їй житловому будинку, проте за даною адресою з 2016 року не проживають, участі в утриманні будинку не беруть, комунальних послуг не оплачують, допомоги у ведені підсобного господарства не надають, будь яких домовленостей щодо збереження за ними житлового приміщення не було, перешкод у користуванні житловим приміщенням їм ніхто не створював. Ухвалою судді від 02 листопада 2018 року по даній справі відкрито спрощене провадження з повідомленням сторін. До участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - залучено службу у справах дітей Підволочиської РДА. Позивач в судове засідання не з'явилася, подала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач [PERSON], яка є також законним представником неповнолітнього [PERSON], відзив на позов на надала, в судове засідання не з'явилася, хоча належним чином повідомлялася про день слухання справи в суді, причини її неявки суду не відомі, а тому у відповідності до ст.281 ЦПК України, слід ухвалити заочне рішення по справі. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служби у справах дітей Підволочиської РДА Тернопільської області, подала заяву з проханням справу слухати у її відсутності. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення за правилами спрощеного позовного провадження, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 247,179 ЦПК України, виходячи з наступного: Згідно зі ст. 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з положень ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка відповідно до ч. 1 ст. 9 Конституції України, п. 1 ст. 17 Закону України «Про міжнародні договори України» є частиною національного законодавства, ст. 41 Конституції України та ст.ст. 321, 328, 330, 334 ЦК України, кожна фізична особа має право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Право власності набувається на підставах не заборонених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений в його здійсненні крім у випадках і в порядку, встановлених законом. Право приватної власності є непорушним. При розгляді спорів, що не урегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Наявність прописки (на даний час реєстрації) сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 05 грудня 2003 року, та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 2276612 від 12 грудня 2003 року домоволодіння по [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] Згідно будинкової книги для прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS], за зазначеною адресою зареєстровані відповідачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. У відповідності до актів обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 13 лютого 2018 року, 16 травня 2018 року, 07 вересня 2018 року, [PERSON] та її син [PERSON] зареєстровані в будинку по [ADDRESS], проте з 2016 року по даний час не проживають. Таким чином судом встановлено, що позивач та відповідач зі своїм неповнолітнім сином зареєстровані за адресою: [ADDRESS], який на праві власності належить позивачу. Відповідач [PERSON], яка діє також в інтересах неповнолітнього [PERSON], не проживають у даному житловому приміщенні більше одного року, між позивачем, яка є власником майна, і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Окрім того, Верховний Суд України в постанові від16 листопада 2016року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Згідно зі ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не досяг десятирічного віку. Частина 4 ст. 29 ЦК України передбачає, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини, яка ратифікована постановою Верховної Ради №789-ХІІ від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Висновком органу опіки та піклування Підволочиської РДА №01-1307/01-01-17 від 05 грудня 2018 року визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS], - визнано недоцільним та таким, що суперечить інтересам малолітнього. На підставі ст. 19 СК України суд здійснює перевірку висновку органу опіки та піклування на предмет обґрунтованості й повноти та може з ним не погодитись, якщо він недостатньо обґрунтований, суперечить інтересам дитини. Так, в наявному у матеріалах справи висновку органу опіки та піклування Підволочиської РДА №01-1307/01-01-17 від 05 грудня 2018 року відсутні будь-які обґрунтування порушення прав малолітнього, натомість міститься лише посилання про те, що визнання його такими що втратив право на користування житловим приміщенням буде суперечити його інтересам, а також констатується факт того, що не проживає в будинку,який належить на праві власності [PERSON], на праві власності житла, майна не має. Жодних мотивів та підтверджень порушення його прав немає. Також у висновку відсутні посилання на нормативно-правові акти, які б в даному конкретному випадку стверджували про невідповідність інтересам дитини, а тому суд вважає його необґрунтованим та формальним. Таким чином суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання неповнолітнього [PERSON], таким що втратив право користування спірним будинком не суперечить вимогам закону. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За вказаних обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог про визнання [PERSON], [INFO] та її неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, - житловим будинком в [ADDRESS],у зв'язку з чим право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову. На підставі наведеного,

Outcome: approved