Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. Як доказ заявлених вимог вказує, що з відповідачем [PERSON] перебувала у шлюбі, який рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.04.2016 року розірвано. Від спільного подружнього життя народилося троє дітей: син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], які на даний час є неповнолітніми. На даний час спільно не проживають, спір що виник з приводу поділу майна, відповідач в добровільному порядку вирішити відмовився, тому просить здійснити поділ майна, набутого ними за час спільного проживання за спільні кошти, вказавши при цьому, яке майно виділити у її власність та у власність відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позов підтримали. Уточнивши заявлені вимоги, просять виділити у власність [PERSON] морозильну камеру вартістю 2500 грн., мясорубку електричну вартістю 800 грн., телевізор кольоровий вартістю 360 грн., антену супутникову з тюнером вартістю 1000 грн., стінку меблеву вартістю 3000 грн., спальню вартістю 800 грн., свиню вагою 100 кг вартістю 2400 грн., теля вагою 150 кг вартістю 3600 грн., кору вартістю 10000 грн., січкарню вартістю 500 грн., грошові кошти в сумі 100 дол. США., свиню вагою 130 кг. вартістю 3800 грн., три підводи дров вартістю 1200 грн., 12 мішків зерна загальною вагою 420 кг вартістю 1260 грн., 2 тонни картоплі загальною вартістю 5000 грн., 1 тонну кукурудзи вартістю 2000 грн. У власність [PERSON] виділити кінний віз вартістю 3000 грн., кінну грабарку вартістю 2000 грн., кобилу вартістю 8000 грн., автомобіль марки ВАЗ вартістю 10000 грн., свиню вагою 100 кг вартістю 2400 грн., 17 мішків зерна загальною вагою 595 кг загальною вартістю 1785 грн., картоплю загальною вагою 2 тонни вартістю 5000 грн., 3 підводи дров загальною вартістю 1200 грн., 3 тонни кукурудзии вартістю 6000грн грошові кошти, отримані відповідачем від реалізації бика в сумі 10 000 грн. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав. Посилаючись на те, що частину майна, яке просить виділити позивач собі у власність є майном, яке набуте ним особисто. Крім того, зазначає, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Личани, вул. Старинна, 4, Ківерцівського району Волинської області, є також спільною сумісною власністю оскільки придбаний за спільні з позивачем кошти, і тому підлягає поділу, у звязку з чим в задоволенні позову просить відмовити. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони у справі перебували в шлюбі з 17.06.2003 року, який рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 16.04.2015 року розірвано. (а.с.9). В шлюбі народилося троє дітей: син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], [INFO] (а.с.5-7), які залишилися проживати з позивачкою. Після розірвання шлюбу сторони продовжували проживати разом, вели спільне господарство. Рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 27.12.2016 року [PERSON] виселено з житлового будинку, який знаходиться в с. Личани, вул. Старинна, 4, Ківерцівського району Волинської області, без надання йому іншого житлового приміщення. Відповідно до ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Зазначена норма міститься і в ст. 368 ЦК України. Згідно ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Це означає, що на майно, набуте за час шлюбу, поширюється презумпція права спільної сумісної власності, що звільняє кожного з подружжя від обов'язку доводити право спільної сумісної власності на майно, набуте у шлюбі, оскільки за законом воно вважається таким, що належить подружжю. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в пп. 23, 30 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року N 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Статтею 69 СК України передбачено право дружини і чоловіка на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. Згідно частин 1, 3 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. В ході судового розгляду сторони погодили обсяг спільно нажитого майна, його вартість та спосіб поділу. Разом з тим, суд не приймає до уваги посилання відповідача [PERSON] на те, що житловий будинок з надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в с. Личани, вул. Старинна, 4, Ківерцівського району Волинської області, є спільною сумісною власністю подружжя, оскільки набутий позивачкою [PERSON] після розірвання шлюбу та на підставі договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] 04.08.2016 року (а.с.10-11), а тому в силу п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України є особистою власністю останньої. Статтями 10, 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Всупереч наведеним правовим нормам відповідач не надав суду належних та допустимих доказів на підтвердження тієї обставини, що житловий будинок, що знаходиться в с. Личани, вул. Старинна, 4, Ківерцівського району Волинської області, є спільною сумісною власністю подружжя. З врахуванням викладеного, суд приходить до висновку про задоволення позову. Відповідно до ст. 88 ЦПК України у випадку задоволення позовних вимог судові витрати підлягають стягненню з відповідача. Вирішуючи позов в частині стягнення витрат на правову допомогу суд керується постановою пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», де у п. 47 роз'яснено, що право на правову допомогу гарантовано статтями 8, 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України (Рішення від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000; Рішення від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009; Рішення від 11 липня 2013 року № 6-рп/2013). Витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. При стягненні витрат на правову допомогу слід враховувати, що особа, яка таку допомогу надавала, має бути адвокатом (ст. 6 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність») або іншим фахівцем у галузі права незалежно від того, чи така особа брала участь у справі на підставі довіреності, чи відповідного договору (ст. ст. 12, 42, 56 ЦПК України). Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» (далі - Закон). Згідно зі ст. 1 Закону розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах не може перевищувати 40 % встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу підлягають до задоволення з наступних підстав. Участь адвоката [PERSON], який представляє інтереси позивача у справі, та факт надання ним правової допомоги підтверджується договором про надання правової допомоги, копією свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю. Розмір витрат на правову допомогу відповідає ЗУ «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» і складає 500 гривень. Факт оплати підтверджується довідкою. Тому судові витрати у виді судового збору в сумі 551,20 грн., та витрати повязані з отриманням правової допомоги в сумі 500 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. З врахуванням вартості майна, виділеного відповідачу, з останнього підлягає до стягнення в дохід держави судовий збір в розмірі 352,04 грн.

Outcome: approved