Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-30 00:00:00

Позивач [PERSON] 23 червня 2014 р. звернувся до Дружківського міського суду з позовною заявою до [PERSON] про дозвіл на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька На обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначила, що вона знаходилась у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 05 лютого 2010 року по 13 грудня 2012 рік. Під час даного шлюбу у них народилась дитина [PERSON], [INFO]. Після розлучення дитина залишилась мешкати разом з матір"ю. На протязі певного часу після розлучення вона намагалася отримати від відповідача нотаріально засвідчений дозвіл для можливості виїзду дитини разом з нею за кордон України. Відповідач відмовив у її прохані без обгрунтовання причин відмови. Позивачка просить надати дозвіл на виїзд її сина [PERSON] . Позивач [PERSON] у судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи її повідомлено належним чином, надала заяву з клопотанням розглядати справу у її відсутності, просила допустити в якості її представника [PERSON] . Представник позивача [PERSON] не з'явився у судове засідання, надав заяву з клопотанням розглядати справу у його відсутності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи його було повідомлено належним чином, про що в справі є розписка, надав заяву, в якій визнав позовні вимоги. При таких обставинах, суд, вважає за можливе розглядати справу у відсутності сторін відповідно до ст.. 169 ЦПК України. Виходячи з наведеного, суд вважає, що рішення у справі можливо постановити при проведенні попереднього судового засідання. Відповідно до ч.4 ст. 130 ЦПК України при визнанні позову ухвалюється судове рішення в порядку, встановленому ст. 174 цього ж Кодексу. Згідно з ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 05 лютого 2010 року до 13 грудня 2012 року, від даного шлюбу сторони мають дитину [PERSON], [INFO] . Як вбачається з свідоцтва про народження дитини, її батьком є відповідач, а позивачка - матір'ю (а.с. 9 ). Відповідно до принципів 4 і 6, викладених в Декларації прав дитини, прийнятою генеральною Асамблеєю ООН від 20 листопада 1959 року, дитина повинна користуватися всіма благами соціального забезпечення, йому належить право на здоровий ріст і розвиток, з цією метою спеціальний догляд і охорона мають бути забезпечені, як їй так і матері, малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір'ю. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конвенції «Про права дитини» від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.91 р. №789-ХІІ), та ч. 7 і ч. 8 ст. 7 СК України, усі дії щодо дітей та регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Як вбачається з матеріалів справи, дитина проживає з матір"ю, це не спростовується сторонами, підтверджується довідкою про склад сім'ї (а.с10) Позивачка зазначила, що відповідач відмовляє її у надані дозволу на виїзд дитини без обгрунтованя причин відмови. Згідно підпункту 2 пункту 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків, або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди одного з батьків, зокрема, у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. З аналізу вказаної норми впливає, що у разі відсутності згоди одного з батьків на виїзд дитини з України, спір може бути вирішено судом. Суд, вважає, що відмова батька про надання дозволу на виїзд дитини за кордон в даному випадку є безпідставною, оскільки не має причин відмови. Відповідно до вимог ч.2 ст.4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України» від 21 січня 1994 року № 3857-XII, за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Враховуючи викладене і те, що підстави для відмови в наданні дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон відсутні, то позов [PERSON] слід задовольнити - надати дозвіл на виїзд [PERSON], [INFO] в м.Пенза Російської Федераціі у супроводі матері - [PERSON] на період до 01 липня 2015 року.

Outcome: approved