Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, в обгрунтування заявлених вимог вказуючи на те, що являється власником житлового будинку [ADDRESS] , при цьому у вказаному будинку до теперішнього часу є зареєстрованим відповідач [PERSON] , який, в свою чергу, розірвавши шлюб з донькою позивача [PERSON] , тривалий час, а саме починаючи з липня 2017 року, не проживає в житловому будинку позивача, при цьому витрат з обслуговування житлового будинку не несе, комунальні платежі не сплачує. Посилаючись на ст. 405 ЦК України позивач просив визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням в житловому будинку [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надавши до суду заяву про розгляд справи в його відсутності, при цьому позовні вимоги повністю підтримав, зазначивши, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення в справі та судові витрати просив залишити за ним (а.с.53). Відповідач по справі [PERSON] в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце слухання справи сповіщена належним чином, як шляхом направлення судової повістки про виклик до суду за зареєстрованим місцем його проживання (ас.23,28,48-50), так і шляхом опублікування оголошення про виклик до суду на офіційному веб-порталі судової влади України (ас.29-30), при цьому, будь - яких заяв про розгляд справи в його відсутності, відзиву на позов не надав. В ході розгляду справи судом вчинено наступні процесуальні дії: - 23.07.2021 року постановлено ухвалу про залишення позову без руху (ас.16-17); - 23.08.2021 року постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі та проведення її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження (а.с.24-26); - 21.09.2021 року постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи (ас. 54). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги те, що позивач не заперечував проти заочного розгляду справи, про що зазначив в наданій суду заяві (ас.53) те, що відповідач не з`явився в судове засідання без повідомлення причин своєї неявки, будучи належним чином повідомленим про дату, час і місце судового засідання та будь - який відзив, заперечення проти позову не подав, суд знаходить можливим провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за правилами спрощеного позовного провадження з особливостями встановленими гл. ІІ «Заочний розгляд справи» ЦПК України, при цьому відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснює фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв?язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають задоволенню з наступних підстав: - так, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджено в судовому засіданні копією договору дарування жилого будинку та земельної ділянки від 05.02.1999 року (ас.6-7); копією технічного паспорту на садибний (індивідуальний) житловий будинок [ADDRESS] , складеного 08.06.2016 року на ім`я власника [PERSON] (ас.8-10). Відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованим в належному позивачу на праві власності будинку, є колишнім чоловіком доньки позивача [PERSON] , при цьому шлюб між відповідачем та донькою позивача [PERSON] розірваний 20.07.2017 року, що підтверджено в судовому засіданні копією рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 20.07.2017 року (ас.11-13). Судом встановлено, що з липня 2017 року відповідач [PERSON] не проживає в належному позивачеві будинку, що підтверджено в судовому засіданні актом обстеження домоволодіння [ADDRESS] від 05.07.2021 року (ас. 5). Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ст. 64 ч. 2 ЖК України до членів сім`ї власника будинку належить дружина (чоловік) власника, їх діти і батьки, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом і ведуть спільне господарство. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Суд вважає доведеними обставини, на які посилається позивач, як на підставу своїх вимог про визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Судом було встановлено, що відповідач, будучи зареєстрованим в належному позивачу будинку, згідно досліджених в судовому засіданні доказів, більше чотирьох років не проживає в належному позивачу будинку, при цьому спільним побутом з позивачем не пов`язаний, спільне господарство з останнім не веде, а відтак в розумінні ст.64 ЖК України не є членом сім`ї позивача. У постановах Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі N 709цс16, від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16 міститься висновок про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Оскільки відповідач не є членом сім`ї позивача, спільним побутом із ним не пов`язаний, тому його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Суд зауважує, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Надані позивачем докази суд визнає належними і допустимими, оскільки вони містять в собі інформацію щодо предмета доказування та логічно пов`язані з тими обставинами, які підтверджують наявність підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідачем жодних доказів ані щодо його фактичного проживання в спірному будинку, ані щодо наявності поважних причин не проживання в даному будинку не надано. Суд звертає увагу і на той факт, що тривалість відсутності відповідача в належному позивачу будинку об`єктивно свідчить про зміну його місця проживання, а тому визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням не буде свідчити про втрату ним житла взагалі і, в свою чергу, буде захищати права позивача. За таких обставин, враховуючи, що відповідач по справі понад чотири роки не проживає в будинку за місцем реєстрації, суд приходить до висновку про те, що є всі, передбачені ст. 406 ЦК України підстави, для задоволення позову. При цьому суд зауважує, що факт визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням є законною підставою для зняття такої особи з реєстрації, що передбачено ст.7 Закону України " Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні " від 11.12.2003 року. Згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Однак, враховуючи волю позивача суд вважає можливим судові витрати по справі залишити за останнім, про що позивач просив в наданій на адресу суду заяві про розгляд справи за його відсутності (ас. 53).

Outcome: approved