Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.09.2016 року звернувся до Жмеринського міськрайонного суду з даним позовом, вказавши, що він разом із сім'єю користується присадибною земельною ділянкою площею 0,5821 га., на якій знаходиться власний житловий будинок по [ADDRESS]. За технічною документацією із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки за 2012 рік, Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер НВ-0504931882016 з 24.07.2013 року, дати державної реєстрації земельної ділянки, [PERSON] є власницею присадибної земельної ділянки кадастровий номер [NUMBER], площею 0,25 га, розташованої по [ADDRESS]. За цією ж адресою згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку номер НВ-0504931832016 [PERSON] є власницею земельної ділянки площею 0,34 га. Ці земельні ділянки використовуються відповідачем лише для ведення садівництва та вони, а також земельна ділянка, на якій знаходиться житловий будинок, у якому проживає відповідач, межують з обох сторін його земельної ділянки. Зазначив, що на території земельної ділянки площею 0,25 га. упродовж багатьох років, за часів попередніх власників земельної ділянки і в теперішній час, знаходиться криниця, якою він та інші жителі [ADDRESS] й навколишніх вулиць користувалися, оскільки при несприятливих погодних умовах вода в інших криницях зникала, ця ж криниця завжди мала достатню кількість води, яка задовольняла потреби в питній воді. Наявність вказаної криниці та її виокремлення від загальної площі земельної ділянки вказана у польовому журналі геодезичного знімання та лінійних замірів земельної ділянки на звороті аркуша 1С Технічної документації із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності [PERSON] на земельну ділянку, на якій вказана частина земельної ділянки з криницею площею 9,961 кв.м. із сторонами розміром 2,70 м. від точки Г в напрямку точки В та на 2,43 м від точки Г в напрямку точки А. Також в Державному акті на право приватної власності на землю на ім'я [PERSON], яка продала цю земельну ділянку [PERSON], в плані земельної ділянки виділено частину землі розміром 2,47 м. на 2,87 м., на якій розміщено криницю. Вказав, що факт знаходження криниці та перебування її в громадському користуванні підтверджується в листі від 26.08.2016 року [PERSON], жителя м.Одеси, який як спадкоємець житлового будинку, розташованого на присадибній ділянці по [ADDRESS], який продав його за усною домовленістю, оскільки даний будинок був непридатний для проживання. Зауважив, що 20.07.2016 року чоловік відповідача [PERSON] через неприязних відносин з сім'єю [PERSON] зруйнував верхню частину криниці з метою перешкоджання позивачу та іншим громадянам проводити забір води. Вказане встановлено Висновком про результат розгляду звернення його дружини [PERSON], складеним Жмеринським відділом поліції 20.07.2016 року та актом обстеження комісії Носківецької сільської ради від 25.07.2016 року, яким встановлено осіб, що ремонтували криницю на протязі 40 років та чистили її, рекомендовано провести ремонт криниці та облагородити її територію. Також вказав, що в добровільному порядку відповідач відмовляється надати можливість користуватись частиною, належної їй земельної ділянки, усунути здійснені її чоловіком пошкодження криниці, провести ремонт криниці та не перешкоджати здійснювати забір води з вказаної криниці, а позивачем для проведення ремонту придбана цебрина - верхня частина криниці. Просив встановити за ним право земельного сервітуту (право проходу з метою користування криницею) стосовно земельної ділянки, яка належить [PERSON], що розташована в [ADDRESS] на її частину, що обмежується площею 9,961 кв.м. із сторонами розміром 2,70 м. від точки Г в напрямку точки В та на 2,43 метра від точки Г в напрямку точки А. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, пояснивши, що відповідач є його рідною сестрою та що він вже 55 років живе за даною адресою та з 1962 року користується спірною криницею. Повідомив, що по їхній вулиці уздовж 600 м. стоять дванадцять житлових будинків та розташовано близько семи криниць, однак у них часто зникає вода, а у спірній криниці вода є завжди. Вказав, що біля його будинку у нього є земельна ділянка, яку він отримав у спадщину від своєї матері, однак власну криницю не бажає там будувати через те, що багато коштів вже вклав у спірну криницю, чистячи та ремонтуючи її, при цьому у власників не питав чи можна проводити ремонтні роботи, бо вважає цю криницю спільною. Зазначив, що до липня 2016 року у нього ніяких проблем в користуванні криницею не було, доки чоловік відповідача її не зруйнував, після чого він з цього приводу звертався до сільської ради та поліції. Також повідомив, що йому відомо, що у 2002 році відповідач купила сусідню земельну ділянку, однак про те, що вона оформила земельну ділянку під криницею йому стало відомо лише у 2016 році. До даної криниці є три входи - один із вулиці, другий із його сторони та третій із сторони відповідача та у разі встановлення земельного сервітуту він планує використовувати дану криницю заходячи на земельну ділянку зі свого боку, проте його влаштовує заходити безпосередньо з вулиці. Зауважив, що після виникнення даних спірних питань він не пропонував відповідачу плату за оренду земельної ділянки під криницею. Просив задоволити позов. Представник позивача - адвокат Шахінський П.І. також підтримав заявлені вимоги з підстав, зазначених у позові, повідомивши, що сторони у справі є сусідами та відповідач у 2002 році придбала сусідні із позивачевою земельні ділянки, які використовує для садівництва. Пояснив, що у 2012 році відповідач склала нову технічну документацію із землеустрою, що посвідчує право власності на ці земельні ділянки, однак вона різниться від первинної технічної документації, згідно якої попередня власниця [PERSON] володіла цією земельною ділянкою і на ній було вигороджено до 9 км.м., на яких розташовувалась криниця, що була в загальному користуванні як позивача, так й інших мешканців села, що зумовлювалось тим, що дана криниця багата на воду, а в інших криницях часто зникає вода. Вказав, що позивач безоплатно з 1962 року користувався спірною криницею, проводив на ній різного роду ремонтні роботи, чистив у ній воду, однак влітку минулого року чоловік відповідача зруйнував верхню частину криниці і нікого не допускає до її ремонту, хоча позивач вже заготував з бетону верхню частину, щоб її відремонтувати. Оскільки стояло питання, що дана криниця загального користування, то технік, який виготовляв дану документацію, звернувся до сільської ради з питанням, чи є ця криниця на балансі сільської ради, на що отримав відповідь за підписом сільського голови про те, що ця криниця не перебуває на балансі сільської ради, однак, основна маса криниць не перебуває на балансі сільської ради, так як для неї це зайві клопоти і витрати. Крім того, відповідач не надала договір купівлі-продажу земельної ділянки, у якому була б зазначена дана криниця, а тому вважає, що дана криниця ніколи не належала попередньому власнику. Зауважив, що Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ неодноразово розглядав питання встановлення судами земельного сервітуту. Вказав, що за належного позивачу права власності на житловий будинок та користування присадибною земельною ділянкою її нормальне господарське використання неможливе без обмеження сервітутом, оскільки позивач спірною криницею користується на протязі десятків років, ще при попередніх власниках земельної ділянки, проводив чистку та ремонт криниці, як і решта жителів вулиці. В багатьох криницях на [ADDRESS] немає води, а ті криниці, що мають необхідний приток води, розташовані на відстані понад 100 метрів від житла позивача. Вважає, що заявлений сервітут є найменш обтяжливим для відповідача та не порушуватиме її права володіння, оскільки вона не проживає на цій земельній ділянці, не користується водою з неї, із-за неприязних відносин з позивачем зруйнував наземну частину криниці з метою перешкодити користуватись водою, а не захисту своїх прав, за руйнування після 12 років з часу придбання будинку та земельної ділянки. Відповідач [PERSON] заперечила щодо задоволення даного позову, вказавши, що раніше вона проживала разом із своїм братом - позивачем [PERSON] та їхніми батьками в будинку за адресою, де наразі мешкає позивач, доки в останнього не з'явилася своя сім'я. Повідомила, що у них на подвір'ї колись була своя криниця, але згодом вона висохла і вони всі ходили до спірної криниці, яка є дуже давньою, та близько 30 років назад вона зробила на ній ремонтні роботи, після чого до цього часу ніхто ремонту там не робив. Пояснила, що протяжність їхньої вулиці близько 600 м., та на ній розташовано 12 жилих будинків та 7 криниць загального користування, в кожній із них є вода, крім того у позивача на подвір'ї є кран, який він не може ніяк відремонтувати. Позивачу ніхто не забороняє брати воду з інших криниць, однак, спірна криниця є для нього найбільш наближеною, від його межі до неї 2-3 метри. На його земельній ділянці є місце для побудови власної криниці, однак, він не бажає цього робити. Зазначила, що у 2004 році вона придбала земельну ділянку площею 58 кв.м. у [PERSON] на підставі договору куплі-продажу та у 2012 році оформила право власності на дану земельну ділянку, на якій знаходиться спірна криниця. Коли робили першу приватизацію на неї, то не було вирівняно межі земельної ділянки, у зв'язку з чим при другій приватизації вона їх вирівняла та виявилась більша площа земельної ділянки. За ці роки до неї ані сільська рада, ані позивач із позовом щодо захоплення нею чужої землі не зверталися. Повідомила, що до 2016 року всі користувалися даною криницею, позивач навіть зробив собі хвіртку зі своєї сторони та повісив своє відро, вона з вимогою про усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою до суду не зверталася. Пояснила, що у неї є своя криниця, а спірна криниця знаходиться на іншій земельній ділянці, яку вони купили для ведення садівництва, та поки якихось обмежень у використанні нею води у разі користування даною криницею позивачем у неї немає, але в майбутньому вони можуть бути, оскільки вона планує використовувати її для зрошування землі. Зауважила, що вона раніше пропонувала позивачу користуватися даною криницею, заходячи з вулиці, однак зараз у них напружені відносини і вона вважає, що він повинен припинити користуватись спірною криницею. Просила відмовити у задоволенні даного позову. Представник відповідача - адвокат Чаленко Н.В. також заперечила щодо задоволення даного позову, вказавши, що згідно вимог ст.181 ЦК України до нерухомих речей належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Зауважила, що відповідно до вимог п.4 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 року №703 у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, які розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, квартири, житлові та нежитлові приміщення, які призначення для виконання спеціальних технічних функцій, сюди відносяться колодязі та вигрібні ями, тощо; такі об'єкти не підлягають окремій реєстрації як самостійні об'єкти та відносяться як приналежність до головної речі - до землі, і є складовою частиною іншої речі. Повідомила, що первинний державний акт на земельну ділянку належав [PERSON] та у зв'язку із зміною власника землі виникла необхідність у виготовленні нового правовстановлюючого документу, тому відповідача зобов'язали виготовити нову технічну документацію із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку площею 0,59 га за адресою: [ADDRESS], громадянки [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 10.12.2004 року та на підставі рішення сільської ради, в якій зазначено про відсутність будь-яких обмежень та сервітутів. Також жодних претензій щодо меж земельної ділянки 08.08.2012 року не було висунуто суміжними землекористувачами при складанні акту погодження меж землекористування, у тому числі й позивачем, в результаті чого на цю земельну ділянку було видано свідоцтво про право власності, яке 07.11.2013 року внесено до Державного земельного кадастру. Ці факти ніким не оспорювались та жодних зауважень не мали. Зазначила, що позивач є власником земельної ділянки площею 60 соток, що дозволяє йому побудувати штучну водойму, яка задоволить його потреби у користуванні водою, а аргументи позивача, що криниця на його території не принесе йому необхідну кількість води ні нічим не підтверджені, тож вважає не доведеним позивачем, що він позбавлений можливості брати воду з іншого джерела чи самостійно побудувати криницю. У договорі купівлі-продажу взагалі не зазначено таке майно, як криниця, а в довідці №251 від 28.03.2014 року сільська рада надає висновок, що дана криниця не є власністю сільської ради, не стоїть на балансі і не є власністю громади. Зауважила, що вирішуючи питання встановлення сервітуту до колодязя та його обслуговування, суд зобов'язаний врахувати, що криниця знаходиться фактично на земельній ділянці, що належить відповідачу на праві власності, тому таким чином земельний сервітут надасть позивачу право користування певною частиною чужої земельної ділянки, чим позбавить власника земельної ділянки права користування частиною земельної ділянки, на якій знаходиться спірна криниця. Зазначила, що особа може вимагати встановлення земельного сервітуту, якщо без його встановлення не матиме змоги використовувати свою земельну ділянку за призначенням та відсутність земельного сервітуту перевищує негативні наслідки для обслуговування земельної ділянки, а тому для цього особа повинна довести в судовому засіданні, що нормальне господарське використання його земельної ділянки неможливе без обтяження сервітутом чужої сусідської земельної ділянки та що потреби сервітуту не можуть бути задоволенні будь-яким іншим способом, що позивачем не було доведено в судовому засіданні. Просила у задоволенні позову відмовити. Третя особа - сільський голова Носківецької сільської ради Жмеринського району Лавров А.Д. в судовому засіданні не заперечував щодо задоволення даного позову, повідомивши, що коли відповідачем здійснювалась приватизація до державного акту, який існував попередньо, проводилось погодження меж земельної ділянки. І на той час позивач відмовився підписувати ці межі, оскільки ним було посаджено три сливових дерева і вони по межі новї приватизації відходили до земельної ділянки відповідача, а тому між ними виник спір. Тому була створена земельна комісія в складі п'яти осіб: дільничого, депутатів та голови сільської ради, яка виїжджала на земельну ділянку відповідача і даний факт підтвердився, однак вони вмовили позивача піти на поступки відповідачеві, підписавши даний акт, щоб вона могла виготовити технічну документацію, на що він погодився. Пояснив, що у старому державному акті, що належав [PERSON], земельна ділянка, яка відводилась під криницю, не була її власністю, вона була вилучена та рахувалася як земля загального користування. Вказав, що відповідачем йому було повідомлено, що технічна документація буде виготовлятися з такими ж межами, які були у попередньому державному акті, а як дана земля із криницею з часом почала належати відповідачу - йому невідомо. Не знає як виготовлявся новий державний акт на землю, а коли виникло спірне питання, то він звернувся до організацію, яка його виготовляла, де йому повідомили, що вони консультувалися із землевпорядником сільської ради, яка є свахою відповідача, і та їм пояснила, що так має бути, та на даний час сільською радою ніякі заходи щодо відновлення попередніх меж не вживалися. Підтвердив, що не у всіх криницях на даний час є вода, а також є суттєві проблеми з водогоном, оскільки він старий та потребує ремонту, і йому невідомо як наразі мешканці с.Носківці справляються із питанням постачання води, бачив, що ходять з відрами по сусідах та їздять по воду на мотоблоках. Вказав, що дана криниця огороджена парканом, якому вже мабуть 30-40 років та в ньому є хвіртка з вулиці та зі сторони позивача. Зазначив, що після руйнування цієї криниці до неї виходила комісія із чотирьох осіб, де вона зафіксувала, що криниця завалена. Після цього він особисто накрив цю криницю для убезпечення можливих негативних випадків, а комісія надала рекомендації відновити та зробити ремонт криниці, однак, відповідач повідомила, що поки не буде рішення суду, вона нікого туди не допустить. Вказав, що на балансі Носківецької сільської ради рахується декілька криниць, на ремонт яких з бюджету сільської ради виділялися певні кошти. В судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що позивач є її чоловіком, а відповідач є його рідною сестрою. Пояснила, що з 1983 року, коли вона одружилася з позивачем, почала там проживати разом із позивачем та його матір'ю, і з того часу упродовж 34 років користувалася спірною криницею. Вказала, що в липні 2016 року, коли вона перебувала на городі, почула якийсь шум та голосний лай собаки. Після чого прибігла до криниці та побачила, що чоловік відповідача - [PERSON] із сокирою в руках руйнує криницю, на що вона запитала навіщо він це робить, і отримала від нього відповідь, що то його діло, що йому робити, оскільки він придбав будинок разом з цією криницею. Зазначила, що сваха відповідача, яка є землевпорядником у Носківецькій сільській раді, шляхом введення в оману людей із земельного відділу, повідомила їм, що відповідач ту криницю завалила та викопала собі іншу. Повідомила, що дана криниця із 80-х років була огорожена парканом, який вона із чоловіком майструвала, а пізніше вони зробили ще й там хвіртку. Земельна ділянка, яка належить [PERSON] використовується для ведення садівництва, та остання хотіла поставити у цю криницю насос, щоб поливати з неї садок, одна досі цього не зробила. Зауважила, що вона із позивачем користувалася даною криницею до 16-17 липня 2017 року, поки її не було зруйновано, а з того часу вони ходять і просять воду у [PERSON] та [PERSON], які живуть через три хати від них та мають власну криницю у себе на подвір'ї. Самі ж вони не пробували викопати власну криницю, так як їм відомо, що не у всіх місцях є вода і криниці висихають. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що сторони є його сусідами та що він живе наразі на іншій вулиці, ніж останні, та цією криницею користувався до 2000 року, коли жив ближче до неї по [ADDRESS], в період, коли у інших криницях зникала вода. Повідомив, що коли користувався даною криницею, то ні в кого дозволу не питав, оскільки вважав її вуличною криницею, тобто спільною для всіх. Вказав, що в інших криницях часто не буває води, а в цій є завжди, даній криниці вже понад сто років, остання обгороджена парканом із штахет, який має дві хвіртки. Зазначив, що йому невідомо чи ця криниця перебуває на балансі сільської ради, а на даний час вона була повалена чоловіком відповідача. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що його сусідом сторін у справі, так як він проживає по одній вулиці із останніми в будинку під номером вісім, який придбав у 2010 році та з того часу часто брав воду із спірної криниці, доки вона не була повалена чоловіком відповідача. Повідомив, що на даний час він змушений ходити по воду до його матері, яка проживає в трьохстах метрах від його будинку. Вказав, що тривалий час будь-хто міг брати воду із спірної криниці, так як там раніше мешкали інші власники, які не забороняли цього робити. Зазначив, що спочатку ця криниця була огороджена латами, а згодом там з'явився паркан. Він не ставив питання про відповідальність чоловіка відповідача за руйнування ним криниці. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що коли п'ять років тому свою садибу він купував, то власник йому повідомив, що спірну криницю будував ще його батько з іншими людьми та їй вже понад сто років, і вона є спільною та всі люди можуть брати з неї воду. Вказав, що на даний час у їхньому селі велика проблема з водою, особливо на їх вулиці, у нього самого на подвір'ї є криниця, але в ній також в цей період немає води, а тому він користувався спірною криницею до того часу, поки вона не була зруйнована чоловіком відповідача. І з того часу він разом із позивачем всю осінь возили воду з іншого місця на мотоблоці, а коли випав сніг, то возили на санчатах. Повідомив, що наразі цю криницю накрили, щоб ніхто не впав туди, а раніше там був невеличкий паркан розміром 50-60 см., був прохід, вона мала навіс та дерев'яну цебрину, відро, цеп, а також від позивача був також прохід у виді хвіртки, яку він йому допомагав робити. Зазначив, що 3-4 роки тому за ініціативою позивача дану криницю приїзджали чистити спеціалісти із м.Жмеринки, які займаються таким видом послуг. Чистили вони її півдня за допомогою помпи та насоса, та в цей час ніхто невдоволення чи якісь заборони не висловлював, однак, чи була відповідач про це обізнана, йому невідомо. Повідомив, що питання позивачем про спільні витрати не ставилося. Заслухавши пояснення сторін, третьої особи, свідків, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами виник спір щодо правовідносин, пов'язаних із встановленням земельного сервітуту для проходу через обмежену частину земельної ділянки відповідача до наявної на ній криниці з метою забезпечення потреб позивача у питній воді. Згідно вимог ст.13 Конституції України, зокрема, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об'єктами права власності Українського народу. Кожний громадянин має право користуватися природними об'єктами права власності народу відповідно до закону. Власність зобов'язує. Власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. За змістом преамбули Водного кодексу України усі води (водні об'єкти) на території України є національним надбанням Українського народу, однією з природних основ його економічного розвитку і соціального добробуту. Водні ресурси забезпечують існування людей, тваринного і рослинного світу і є обмеженими та уразливими природними об'єктами. У відповідності до ст.1 ВК України водні ресурси - обсяги поверхневих, підземних і морських вод відповідної території; води підземні - води, що знаходяться нижче рівня земної поверхні в товщах гірських порід, верхньої частини земної кори в усіх фізичних станах. За змістом ст.46 ВК України водокористування може бути двох видів - загальне та спеціальне. Згідно ст.47 ВК України загальне водокористування здійснюється громадянами для задоволення їх потреб (серед іншого - забір води з водних об'єктів без застосування споруд або технічних пристроїв та з криниць) безкоштовно, без закріплення водних об'єктів за окремими особами та без надання відповідних дозволів. Відповідно до положень ч.2,4,5,7 ст.319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов'язків власник зобов'язаний додержуватися моральних засад суспільства. Власність зобов'язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до вимог ч.1 ст.401 ЦК України щодо земельної ділянки може бути встановлене право користування чужим майном (сервітут) для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом, при цьому сервітут може належати власникові сусідньої земельної ділянки, а також іншій, конкретно визначеній особі. Згідно ч.3 ст.402 ЦК України у разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Також відповідно до вимог ч.1 ст.100 ЗК України земельний сервітут може встановлюватися рішенням суду; сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно ч.1,2 ст.404 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою полягає, зокрема, у забезпеченні водопостачання. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Положення ч.1 ст.98 ЗК України визначають право земельного сервітуту як право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне чи безоплатне користування чужою земельною ділянкою. Згідно п."д" ст.99 ЗК України передбачено їх право вимагати земельного сервітуту із правом забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та правом проходу до природної водойми. Так з пояснень сторін встановлено, що відповідач перешкоджає позивачу прохід до криниці, розташованої на території приватизованої неї земельної ділянки. Згідно свідоцтва про право власності від 24.07.2007 року (а.с.5) позивачеві [PERSON] на праві приватної власності належить 41/50 частина будинковолодіння по [ADDRESS]. За відомостями щодо вказаного об'єкта погосподарського обліку (а.с.6) за позивачем [PERSON] серед іншого рахуються три земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства площею відповідно 0,5821 га, 0,3320 га, та 0,25 га, а також земельна ділянка для обслуговування житлового будинку площею 0,25 га. Згідно державного акту на право власності на землю [NUMBER] (а.с.7) [PERSON] належала земельна ділянка площею 0,5711 га, по [ADDRESS] Жмеринського району, що має суміжну межу від точки В до точки Г із земельною ділянкою позивача [PERSON] З довідки виконкому Носківецької сільської ради Жмеринського району від 28.03.2014 року № 251 (а.с.10) вбачається, що спірна криниця по [ADDRESS], будучи об'єктом загального користування, не перебувала на балансі сільської ради. Рішенням Носківецької сільської ради Жмеринського району від 17.04.2013 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки [PERSON] в натурі (на місцевості) по [ADDRESS], загальною площею 0,5920 га, у тому числі для будівництва та обслуговування житлового будинку площею 0,25 га та для ведення особистого селянського господарства 0,3420 га. Згідно висновку відділу містобудування та архітектури Жмеринської районної державної адміністрації від 03.06.2013 року (а.с.12) визначено відсутність обмежень та сервітутів на використання наданої [PERSON] вказаної земельної ділянки загальною площею 0,5920 га. Акт погодження меж землекористування від 08.08.2012 року щодо земельної ділянки площею 0,5920 га по [ADDRESS] (а.с.13) містить підписи її набувача [PERSON] та суміжних землекористувачів, серед яких - позивача [PERSON] Польовий журнал земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] (а.с.17) має наявне схематичне зображення розташування криниці у суміжному куті [ADDRESS] та земельної ділянки [PERSON] із значеннями її бокового виокремлення 2,43 м. та 2,7 м. відповідно. Згідно витягів з Державного земельного кадастру від 19.09.2016 року (а.с.19-20, 22-23) відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належать в цілому земельна ділянка площею 0,25 га за цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер [NUMBER], та земельна ділянка площею 0,3420 га за цільовим призначенням - для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER], що розташовані по [ADDRESS] Жмеринського району та є суміжними із земельною ділянкою [PERSON] від точки В до точки Г; відомості про обмеження у використанні вказаних земельних ділянок не зареєстровані. За змістом акту комісійного обстеження від 25.07.2016 року (а.с.25) при огляді криниці поруч земельної ділянки [PERSON] останньою повідомлено, що з цієї криниці брали воду сусіди з інших вулиць під час посухи. Визначено пошкодження криніці, яка перебуває у аварійному стані. Комісією рекомендовано користувачам криниці відремонтувати її. Акт серед інших осіб містить підписи обох сторін у справі. Вказані докази суд приймає до уваги, так як вони зібрані та представлені суду із дотриманням вимог закону, не суперечать один одному та ніким не оспорюються. Суд приймає до уваги твердження сторони позивача щодо перебування спірної криниці криниці, розташованої впритул до межі його земельної ділянки, у загальному використанні мешканцями с.Носківці Жмеринського району для задоволення потреб у питній воді, що історично склалось з часу облаштування цієї криниці, обставини чого не заперечені стороною відповідача та доводяться вищенаведеними доказів. Суд не приймає до уваги заперечень відповідача щодо набуття нею у власність спірної криниці за фактом придбання земельної ділянки по [ADDRESS] у попередньої власниці [PERSON], оскільки відповідні межі належної останній земельної ділянки згідно вказаного державного акту на право приватної власності на землю містять характерний профіль виокремлення у безпосередньому місці розташування криниці. Охоплення чинним кадастровим планом, зокрема, земельної ділянки площею 0,25 га по [ADDRESS], відповідної частини земельної ділянки на якій облаштовано криницю, хоча й формально визначає набуття відповідачем права власності на цю земельну ділянку в цілому за здійсненням державної реєстрації свого права 24.07.2013 року, однак, не становить безумовного позбавлення позивача права користування саме вказаною криницею для задоволення потреб свого домогосподарства у питній воді. При цьому суд визнає безпідставними твердження сторони відповідача щодо наявної можливості самостійного обладнання позивачем криниці на особистій земельній ділянці та відсутності перешкод забору ним води з інших криниць, розташованих у вільному доступі по [ADDRESS], оскільки облаштування нової криниці, окрім суттєвих майнових та організаційних затрат, не може бути здійснено у безпосередній близькості до вже наявної криниці з міркувань елементарної безпеки щодо її непорушності та цілісності земельної ділянки за її розташуванням, а будь-яка віддаленість від реалізованої точки забору води зменшує вірогідність збереження прямолінійності напрямку підземного водного потоку для його винайдення в іншому місці. Окрім того, побудова нової криниці не виключає виникнення дисбалансу рівня води у діючих криницях, що може призвести до небажаного обмеження такого рівня й у криниці на території земельної ділянки відповідача. Відтак будівництво нової криниці позивачем на власній ділянці, окрім потреб у значних капіталовкладеннях для нього, також пов'язане із загрозою вказаним правам самої відповідачки, що у сукупності визначає більш значні витрати та ризики для обох сторін спору, аніж заявлене обмеження прав відповідача щодо встановлення земельного сервітуту на вкрай обмежену частину її земельної ділянки для проходу позивача до криниці, фактичне використання якого навіть упродовж трьох років з часу набуття відповідачем права власності на землю не створювало для неї жодних ускладнень чи перешкод. Натомість хибність доводів сторони відповідача щодо можливості забору води позивачем з будь-якого іншого колодязя полягає в тому, що криниця на території земельної ділянки відповідача є найбільш наближеною до земельної ділянки позивача порівняно із рештою колодязів, обставини чого визначають відповідну пріоритетність надання права доступу позивачеві саме до оспорюваної криниці. Також невиправданими на думку суду є аргументи сторони відповідача щодо наявності на території домоволодіння позивача водогону для забезпечення його потреб у воді, оскільки вони спростовуються поясненнями сільського голови [PERSON] щодо незадовільного технічного стану цього водогону та потребу його ремонту, здійснення якого не входить до обов'язків позивача та не може здійснюватись виключно за його рахунок. За таких обставин судом визначається, що використання позивачем оспорюваного права проходу по суміжній земельній ділянці з метою користування криницею не завдасть істотної шкоди власне земельній ділянці відповідача та не перешкоджатиме її використанню за цільовим призначенням за тих умов та способів використання спірної частини земельної ділянки, що склались на момент виникнення спору та існують незмінними наразі. Одночасно встановлено, що відновлення водогону чи побудова власної криниці позивачем ускладнено витратами значних ресурсів та неспівмірними ризиками для обох сторін, а можливість забору води з інших криниць за їх більшої віддаленості від земельної ділянки позивача визначає вочевидь невиправдане обмеження його прав водокористування безпосередньо поруч з нею. Так як відповідач не погоджується добровільно надати позивачеві можливість проходу по території її земельної ділянки до криниці, а реалізація позивачем свого права водокористування в інший спосіб для нього є значно невигідним та витратним, суд вважає за неможливе задоволення його потреб у питній воді у будь-який інший спосіб, а тому для проходу до криниці на території земельної ділянки відповідача слід встановити земельний сервітут, відновивши порушене відповідачем право позивача та реалізуючи принципи добросусідства. При цьому суд з огляду на визначені мінімальні обмеження прав відповідача щодо використання належної їй земельної ділянки та за непредставлення сторонами пропозиції щодо розмірів плати за встановлення сервітутного обтяження вважає відповідним принципам розумності та справедливості в даному конкрентному випадку встановлення безоплатного земельного сервітуту, що визначає підстави задоволення позову. Пропорційно задоволеним позовним вимогам підлягають стягненню з відповідача на користь позивача документально підтверджені судові витрати із сплати судового збору в розмірі 551,20 грн. (а.с.1) та часткова компенсація понесених витрат на правову допомогу в розмірі 1653,60 грн. (а.с.34-36) з розрахунку участі його представника - адвоката Шахінського П.І. повних три години у судових засіданнях 18.11.2016 року та 04.01.2017 року. Враховуючи викладене,

Outcome: approved