Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-08 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON], треті особи, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору: Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Т.М., [PERSON], про встановлення факту належності правовстановлюючого документа та визнання права власності на 1/3 частину домоволодіння в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 2/3 частини домоволодіння [ADDRESS] належать [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 22.06.2002 року Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П, за реєстровим [NUMBER], а 1/3 частина спірного [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (далі - третя особа по справі). Далі позивач зазначає, що 07.11.2008 року [PERSON], її та [PERSON] (далі - відповідач по справі) дідусь, на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, в тому числі і домоволодіння [ADDRESS] заповідав [PERSON] та [PERSON], в рівних частках кожній, що підтверджується заповітом, посвідченим 07.11.2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. [INFO] [PERSON], і після його смерті відкрилась спадщина у вигляді 2/3 частини домоволодіння [ADDRESS]. Позивач також зазначає, що вона у встановлений законом термін звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак постановою про відмову у вчинені нотаріальних дій від 28.12.2017 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М., їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки в заповіті її прізвище невірно записано «[PERSON]», а в паспорті «[PERSON]». У зв'язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд встановити факт належності їй, [PERSON], правовстановлюючого документа - заповіту, посвідченого 07.11.2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. за реєстровим [NUMBER], спадкоємцем в якому зазначена «[PERSON]», та визнати за нею, [PERSON], право власності на 1/3 частину домоволодіння [ADDRESS]. Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк відзив на позовну заяву не подала. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду також не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені у позовній заяві. В судове засідання, після оголошення перерви, позивач не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просив позов задовольнити (а.с.53). Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнала, просила їх задовольнити в повному обсязі по мотивам, що викладені у позовній заяві. В судове засідання, після оголошення перерви, відповідач не з'явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила позов задовольнити (а.с.54). Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєва Т.М. у судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність (а.с.42). Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] також, у судове засідання не з'явилася, надала до суду письмову заяву про розгляд справи у її відсутність та просила позов задовольнити (а.с.37). ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 25.05.2018 року клопотання позивача [PERSON] про вжиття заходів забезпечення доказів було задоволено. Вирішено витребувати у Приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвої Тетяни\~Миколаївни спадкову справу, що була заведена після смерті [PERSON], який помер [INFO]. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів, та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про задоволення позову з огляду на наступне. ІV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що 2/3 частини домоволодіння [ADDRESS] належать [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 22.06.2002 року Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П, за реєстровим [NUMBER], а 1/3 частина спірного [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с.9). Судом встановлено, що [PERSON] на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: все своє майно, в тому числі і домоволодіння [ADDRESS] заповідав [PERSON] та [PERSON], в рівних частках кожній, що підтверджується заповітом, посвідченим 07.11.2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. за реєстровим [NUMBER] (а.с. 18). Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть від 28.06.2014 року (а.с.8). Із матеріалів справи вбачається, що 27.12.2017 року позивач звернулася до приватного нотаріуса Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON], який помер [INFO], однак, їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки в заповіті її прізвище невірно записано «[PERSON]», а в паспорті «[PERSON]». V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4,5 ЦПК України кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, який здійснюється судом у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України суди розглядають справи про встановлення фактів належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім'я, по батькові, місце і час народження, що зазначені в документі не збігаються з ім'ям, прізвищем, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження, або у паспорті. Так, під час розгляду даної цивільної справи по суті судом було достовірно встановлено, що вищевказаний заповіт, посвідчений 07.11.2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. за реєстровим [NUMBER], виданий саме на прізвище«[PERSON]». На думку, суду розбіжності в у написанні такого прізвища у заповіті виникли внаслідок неправильної передачі імені з російської мови на українську за допомогою літер української абетки. Вказана обставина узгоджується із змістом письмових доказів, що міститься в матеріалах даної цивільної справи. За таких обставин, оскільки факт належності правовстановлюючого документу підтверджується наявними у справі письмовими доказами, доказів, що свідчили б про протилежне у суду немає і з врахуванням того, що даний факт має для позивача юридичне значення, оскільки необхідний для оформлення спадкових прав в нотаріальному порядку та встановити його іншим шляхом, аніж судовим неможливо, суд вважає за необхідне позовні вимоги в частині встановлення факту належності правовстановлюючого документа позивачу [PERSON] задовольнити, встановивши факт належності їй, [PERSON], правовстановлюючого документа, а саме: заповіту, посвідченого 07.11.2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. за реєстровим [NUMBER]. Також, підлягають задоволенню вимоги про визнання за позивачем права власності на 1/3 частину домоволодіння в порядку спадкування за заповітом з огляду на наступне. Відповідно до ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Як зазначено ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За ст. 1233 ЦК України, заповітом є розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. У відповідності до вимог частин 1, 3 статті 1247 ЦК України заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами , визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, наведений порядок дотримано при посвідченні вказаного заповіту від 30 липня 1996 року. Укладений заповіт відповідає вимогам Закону, оскільки складений у письмовій формі та посвідчений службовою особою визначеною ст.1251 ЦК України. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України, від 30.05.2008р., № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством; за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину, вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають; у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Як зазначалось вище, позивач у передбачений законом строк - 27.12.2017 року, подала до нотаріальної контори заяву про прийняття спадщини після смерті спадкодавця [PERSON], який помер [INFO]. Судом також встановлено, що після смерті такого спадкодавця була заведена відповідна спадкова справа, однак постановою приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Міхеєвою Т.М. від 28.12.2017 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на частину домоволодіння, що знаходиться за адресою [ADDRESS], після смерті [PERSON], померлого [INFO], у зв'язку з розбіжностями у написані прізвища позивача (а.с.20). Відтак суд доходить висновку про відсутність у позивача можливості одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину внаслідок чого її цивільне право підлягає захисту в судовому порядку. За змістом ст. 1269 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину прийняло кілька спадкоємців, свідоцтво про право на спадщину видається кожному з них із визначенням імені та часток у спадщині інших спадкоємців. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися в наслідок його смерті. За змістом даної статті, до складу спадкової маси входить сукупність прав та обов'язків, носієм яких був спадкодавець і які переходять до його спадкоємців після відкриття спадщини. За загальним правилом у спадщину переходять усі цивільні права та обов'язки спадкодавця. Отже, з наведеної норми матеріального закону вбачається, що спадковим може бути тільки майно, яке перебувало у власності спадкодавця. Як встановлено судом під час розгляду даної цивільної справи по суті, що 2/3 частини домоволодіння [ADDRESS] належать [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 22.06.2002 року Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Базилєвим С.П, за реєстровим [NUMBER], а 1/3 частина спірного [ADDRESS] належить на праві власності [PERSON] (а.с. 9). Згідно п. 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Таким чином, оцінюючи усі докази, досліджені в ході судового розгляду в їх сукупності, приймаючи до уваги, що позивач, є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON], який помер [INFO], і отримати в позасудовому порядку право власності на таке спадкове майно позивач не має можливості, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Також, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами ч.1 статті 142 ЦПК України, у разі укладання мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. На підставі викладеного, суд вважає, що 50 відсотків сплаченого позивачем судового збору слід повернути позивачу з державного бюджету, а решту 50 відсотків - стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved