Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, мотивуючи свій позов тим, що 16 липня 2018 року між нею та відповідачем був укладений договір позики коштів, який був оформлений у вигляді розписки, згідно якої [PERSON] отримала від [PERSON] позику в сумі 500 доларів США. Крім того 04 вересня 2018 року [PERSON] отримала від [PERSON] позику в сумі 4000 доларів США, про що також складено розписку. До обумовленої дати [PERSON] борг не повернула, тобто умови договору повністю не виконала, вимогу про повернення боргу від 05.03.2020 року, яка була надіслана поштою, не отримала. Позивач просить стягнути з відповідача борг в сумі: 120400,20 гривень основного боргу, 49504,81 відсотки за користування коштами, три відсотки річних в сумі 5356,68 гривень за період з 01.10.2018 року по 27.05.2020 року та інфляційні втрати, нараховані на суму боргу за період з 01.10.2018 року по 30.04.2020 року у сумі 10477,01 гривня, а всього 185738, 70 гривень. В судове засідання позивач надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить їх задовольнити, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про час та місце розгляду була повідомлена належним чином. До суду повертаються поштові конверти з відміткою про "відсутність адреса за вказаної адресою". Заперечень проти позову від відповідача до суду не надходило, хоча про розгляд справи [PERSON] була обізнана, що підтверджується надсиланням нею до суду клопотань про відкладення судових засідань в зв`язку з запровадженням карантину. Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки або якщо зазначені ним причини визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі, оскільки позивач проти цього не заперечує. Суд, з`ясувавши обставини справи, дослідивши надані докази, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Матеріалами справи встановлено, що 16.07.2018 року відповідачем від позивача отримані кошти у сумі 500 доларів США, на підтвердження чого [PERSON] надала [PERSON] письмову розписку(а.с.8). 04.09.2018 року відповідачем від позивача отримані кошти у сумі 4000 доларів США, на підтвердження чого [PERSON] надала [PERSON] письмову розписку, згідно якої зобов`язалася повернути борг до 01 жовтня 2018 року(а.с.9). \~ \~ \~ \~ Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми. Таким чином суд вважає доведеним факт укладання сторонами договорів позики з дотриманням вимог щодо його форми. Із змісту статті 526 ЦК України випливає, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до розрахунку заборгованості, викладеної позивачем у позові вбачається, що за розпискою від 16.07.2018 року: - основна сума боргу становить: 13377,80 гривень; - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 17.07.2018 року по 11.04.2020 року становить:49352,68 гривень; - три відсотки річних від простроченої суми за період з 11.04.2020 року по 27.05.2020 року становить 51,68 гривень. Відповідно до розрахунку заборгованості, викладеної позивачем у позові вбачається, що за розпискою від 04.09.2018 року: - основна сума боргу становить: 107022,40 гривень; - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за період з 05.09.2018 року по 01.10.2018 року становить:152,13 гривень; - три відсотки річних від простроченої суми за період з 02.10.2018 року по 27.05.2020 року становить 5313 гривень. - інфляційні втрати за період 01.10.2018 року по 30.04.2020 року становить 10477,01гривень. Загальна сума боргу з врахуванням основного боргу, відсотків за користування коштами, трьох відсотків річних та інфляційних втрат, у гривневому еквіваленті, становить 185738,70 гривень. 05 березня 2020 року [PERSON] зверталася до [PERSON] з вимогою про повернення боргу, однак вказана вимога не була отримана адресатом, що підтверджується копією поштового конверту наданого до суду(а.с.10). Позивачем до суду надано аудіодиск із розмовами про отримання коштів у борг та порядком і строками їх повернення, однак ідентифікувати осіб, що ведуть розмови неможливо, тому суд сприймає вказаний запис розмов як недопустимий доказ для підтвердження тих чи інших обставин справи. З огляду на викладене суд приходить до переконання, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на законі та договорі та підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: approved