Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

Позивач в особі Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (далі - ДП «Украерорух») звернувся до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Всеукраїнська профспілка "Федерація профспілок авіапрацівників радіолокації, радіонавігації і зв»язку України", про стягнення виплаченої одноразової грошової допомоги. Мотивуючи свої вимоги тим, що з 2010 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДП «Украерорух», а у березні 2015 року був звільнений з роботи у зв»язку зі скороченням штату працівників. На виконання вимог ст. 44 КЗпП України та умов колективного договору [PERSON] було виплачено вихідну допомогу у сумі 157 000 грн. 00 коп. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2015 року, яке набуло чинності, наказ про звільнення [PERSON] визнано незаконним та поновлено [PERSON] на посаді, яку він займав до звільнення, а також сплачено середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Посилаючись на вказані обставини, вважає, що [PERSON] втратив правові підстави для набуття одноразової грошової допомоги у розмірі 157 000 грн. 00 коп., виплаченої йому на підставі колективного договору, а тому згідно ст. 1212 ЦК України та п. 2.3.3 додатку 17 до п. 6.25 колективного договору виплачена йому допомога підлягає поверненню, як особі, яка була поновлена на роботі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], діючий на підставі довіреності від 10 січня 2017 року (а.с.116 том 2), позовні вимоги підтримав з тих же підстав та просив їх задовольнити: стягнути з [PERSON] на користь ДП «Украерорух» 157 000 грн. 00 коп. - виплаченої одноразової грошової допомоги. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON], діюча на підставі довіреності від 24 березня 2014 року (а.с.115 том 2), позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні за безпідставністю. В судовому засіданні представник третьої особи [PERSON], діючий згідно посадових повноважень за посадою як керівник/посадова особа, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні за безпідставністю. Вислухавши пояснення сторін, третьої особи, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з»ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об»єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Дана справа розглядається судами неодноразово. Судом встановлено, що з 2010 року [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДП «Украерорух». Наказом № 101/0 від 06 березня 2015 року [PERSON] звільнено із займаної посади у зв»язку зі скороченням штату працівників на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України та виплачено йому одноразову грошову допомогу в розмірі 200 000 грн. згідно з додатком 17 до п. 6.25 колективного договору, й вихідну допомогу в розмірі одного середньомісячного заробітку на підставі ст. 44 КЗпП України (а.с. 26 том 1). При цьому, з нарахованої одноразової грошової допомоги в розмірі 200 000 грн. 00 коп. роботодавцем утримані податки та збори визначані законом, й до виплати визначено суму в розмірі 157 000 грн. 00 коп. (а.с.15 том 1), [PERSON]. отримав, що ним визнається й не оспорюється. Рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 14 липня 2015 року, яке набуло чинності, зазначений наказ про звільнення [PERSON] було визнано незаконним та поновлено його на посаді заступника начальника служби безпеки ДП «Украерорух» з 10 березня 2015 року, а також стягнуто з позивача на користь [PERSON] середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 81 915 грн. 03 коп. (а.с.14-14 том 1). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. На виконання зазначеного рішення суду ДП «Украерорух» 23 липня 2015 року видано наказ № 361/0, згідно з яким [PERSON] поновлено на роботі, виплачено йому середній заробіток за час вимушеного прогулу та відповідно до пункту 5 цього наказу запропоновано повернути до бухгалтерії виплачену йому на підставі додатку 17 до пункту 6.25 колективного договору одноразову грошову допомогу у зв»язку зі скасуванням наказу від 06 березня 2015 року № 101/0 (а.с.84 том 1). Відповідно до ч.1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зі змісту цієї норми матеріального права вбачається, що зобов»язання у зв»язку з безпідставним набуттям майна виникають лише за наявності трьох умов: набуття або зберігання майна; набуття або зберігання майна за рахунок іншої особи; відсутність правових підстав для такого набуття чи зберігання або припинення таких підстав згодом. Відповідно до ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. За наявності певних обставин законодавець вважає недоцільним повертати майно одній особі, навіть якщо інша особа набула таке майно за відсутності правових підстав. Так, відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1) заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. За таких підстав суд приходить до висновку про те, що оскільки наказ про звільнення [PERSON] скасовано, трудові відносини з ним було продовжено, отже відпали підстави для виплати йому одноразової грошової допомоги, оскільки відповідно до умов колективного договору виплата зазначених грошових коштів передбачена лише у разі звільнення працівника у зв»язку зі скороченням штату, а тому відповідно до ст. 1212 ЦК України отримані суми цим працівником підлягають поверненню роботодавцю. Такої правової позиції дотримується Верховний Суд України, висловленої в постанові від 01 лютого 2017 року у справі № 6-2711цс16. Рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України (ч.1 ст. 3607 ЦПК України). Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, розцінюються судом як такі, що спрямовані на уникнення від відповідальності (зобов»язання повернути кошти), й не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами наданими позивачем по справі. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення частини першої статті 88 ЦПК України. Так стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 2 355 грн. 00 коп. (а.с.1 том 1), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст. 1212 ЦК України,

Outcome: approved