Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся з позовом до відповідачів про відшкодування моральної шкоди в розмірі 20000 грн.заподіяної незаконними діями. Позовні вимоги мотивував тим, що 11.03.2016 року на підставі рапортів працівники поліції [PERSON], [PERSON], [PERSON], інспектор поліції [PERSON] склав відносного нього протокол про вчинення адміністративного правопорушення з якого вбачається, що 11.02.2016 р. о 12 год. 00 хв. в адмінбудівлі Міжгірського відділення поліції [PERSON] голосно викрикував різні слова та нецензурно висловлювався на адресу начальника СВ м-ра поліції [PERSON], чим саме вчинив дрібне хуліганство, передбачене ст. 173 КУпАП. 18.03.2016 року вивчивши матеріали справи, суддя Міжгірського районного суду Закарпатської області Гайдур А.А. постановив: [PERSON] за ст. 173 КУпАП визнати винним та звільнити від адміністративної відповідальності і обмежитись усним зауваженням. Постанову судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 18 березня 2016 року, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП апеляційним судом Закарпатської області скасувано, а провадження в справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП. Апеляційний суді зазначив, що оцінюючи докази у справі, вважає, що протокол про адміністративне правопорушення не відповідав вимогам ст. 256 КУпАП, а додані до нього рапорти працівників міліції з приводу перебування [PERSON] у приміщенні Міжгірського відділення поліції, з урахуванням апеляційних доводів останнього, не свідчать про вчинення ним правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП та не доводять вину [PERSON] у вчиненні саме дрібного хуліганства. Як вважає позивач, в результаті неправомірних дії працівників міліції йому було спричинено моральну шкоду. Моральна шкода, яку позивач оцінює у 200000 грн., полягає у порушенні його спокою з часу винесення рішення Міжгірським районним судом до прийняття рішення апеляційним судом Закарпатської області, через незаконне звинувачення у правопорушенні, якого він не скоював, він втратив сон та весь цей час нервувався, що порушило його звичайний спосіб життя. В судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Крім цього просив суд вдшкодувати йому понесені ним витрати на надання правової допомоги в розмірі 7540 грн. Відповідачі [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] в суді позовні вимоги не визнали, в задоволенні позову заперечили зазначивши, що позов не відповідає фактичним обставинам справи. Позивачем не надано жодних доказів щодо завдання йому з боку відповідачів моральної шкоди, з постанови апеляційного суду Закарпатської області від 15.04.2016 року вбачається, що жодних незаконних дій з боку працівників поліції не встановлено, в тому числі щодо написання завідомо неправдивих рапортів, тому підстав для відшкодування моральної шкоди немає. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухав пояснення сторін, дійшов обгрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 11.03.2016 року на підставі рапортів працівників Міжгірського ВП ГУНП [PERSON], [PERSON], [PERSON], інспектор поліції [PERSON] склав відносного позивача [PERSON] протокол про вчинення адміністративного правопорушення з якого вбачається, що 11.02.2016 р. о 12 год. 00 хв. в адмінбудівлі Міжгірського відділення поліції [PERSON] голосно викрикував різні слова та нецензурно висловлювався на адресу начальника СВ м-ра міліції [PERSON], чим саме вчинив дрібне хуліганство, передбачене ст. 173 КУпАП. В подальшому даний адмінпротокол направлено для прийняття рішення до Міжгірського районного суду. Постановою Міжгірського районного суду Закарпатської області від 18.03.2016 року [PERSON] визнано винним за ст. 173 КУпАП та звільнено від адміністративної відповідальності обмежившись усним зауваженням. Постанову судді Міжгірського районного суду Закарпатської області від 18 березня 2016 року, якою [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП скасовано, а провадження в справі закрито на підставі п.1 ч.1 ст. 247 КУпАП. Апеляційний суд зазначив, що оцінюючи докази у справі, вважає, що протокол про адміністративне правопорушення не відповідав вимогам ст. 256 КУпАП, а додані до нього рапорти працівників поліції з приводу перебування [PERSON] у приміщенні Міжгірського відділення поліції, з урахуванням апеляційних доводів останнього, не свідчать про вчинення ним правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП та не доводять вину [PERSON] у вчиненні саме дрібного хуліганства. Позивач [PERSON] вважає, що спільними неправомірними діями відповідачів йому завдано моральну шкоду на суму 200000 грн., яку він просить відшкодувати та стягнути з відповідачів. Крім цього, позивач просить відшкодувати йому витрати на дання правової допомоги згідно до договору від 02.06.2016 року укладеного між позивачем та адвокатом [PERSON], позивачем витрачено на правову допомогу 7540 грн., а саме за: ознайомлення та правовий аналіз документів - 2900 грн., підготовка позовної заяви - 1740 грн., консультація по справі - 2900 грн. Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до положень ст.22 ЦК України, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) та доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно ч.2 ст.23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Згідно роз»яснення п.3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку із ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку із незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми та при настанні інших негативних наслідків. Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної шкоди», питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки. Суду необхідно в кожній справі з'ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодування моральної шкоди в цих випадках та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Згідно до положень ст.ст.1, 2, 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» №266/94-ВР від 01.12.1994 року, підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного накладення штрафу у випадку закриття справи про адміністративне правопорушення. Як вбачається з матеріалів справи, позивач визнаний винним за вчинення правопорушення передбаченого ст.173 КУпАП і його звільнено від адміністративної відповідальності та оголошено усне зауваження, а не накладено стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. До цього переліку ст.173 КУпАП не входить. З врахуванням зазначеного вимоги позивача щодо відшкодування заподіяної на його думку моральної шкоди задоволенню не пілягають. Крім цього, за відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Зазначена правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 травня 2016 року у справі № 6-440цс16. Крім цього, згідно вимог ч.1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування як запобіжного заходу тримання під вартою або підписки про невиїзд, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Відповідно до положень ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести належними та допустимими доказами (ст.ст. 58, 59 ЦПК України) ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на правила розподілу доказування, заявивши позов, саме на позивача покладено обов'язок з доведення факту порушення його прав, що дає право на відшкодування шкоди. В судовому засіданні позивачем не доведено факту такого порушення відповідачем її прав, яке б було підставою для відшкодування шкоди. Отже, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що правові підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Враховуючи викладене та

Outcome: approved