Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась з позовом до [PERSON] , 1982 року народження, про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , мотивуючи свої вимоги тим, що вона є власником даної квартири, це підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності № 23096426 від 25.10.2017 року. На даний час в вищевказаній квартирі зареєстровані члени сім`ї власника квартири, а саме: мати - [PERSON] ; син - [PERSON] ; бабуся - [PERSON] ; брат (відповідач) - [PERSON] . Відповідач [PERSON] більше п`яти років не проживає у зазначеній квартирі, будь-яких витрат на утримання квартири не несе, в квартирі не з`являється, речей відповідача в квартирі немає. На даний час відповідач проживає за межами України та отримав громадянство Російської Федерації і немає можливості приїхати в Україну для зняття з реєстрації, що підтверджується нотаріально завіреною заявою про знаття його з реєстрації місця проживання в [ADDRESS] . Вважає, що відповідач втратив право користування житлом, оскільки не проживає в спірній квартирі та не приймає участі в її утриманні, у зв`язку з чим змушена звернутись з даним позовом до суду. У судове засідання позивачка не з`явилася, подала заяву про розгляд справи без її участі, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлений належним чином, на адресу суду надав нотаріальну посвідчену згоду про визнання позову та про розгляд справи за його відсутності. Святошинська районна в м. Києві державна адміністрація в судове засідання свого представника не направили, про дату, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 19 Цивільного процесуального кодексу України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється порядку іншого судочинства. 3гідно ст. 64 Житлового кодексу УРСР, члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуватись нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Відповідно ст. 65 Житлового кодексу УРСР, наймач вправі у встановленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. З матеріалів справи убачається, що згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальної площі 87 кв.м., є [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків: [NUMBER] , паспорт громадянина України, серія та номер: [NUMBER] , виданий 01.09.2005, Святошинським РУ ГУ МВС України в місті Києві). 19.09.2019 року [PERSON] (відповідачем) складено нотаріально посвідчену заяву, відповідно до якої заявник просить зняти його з реєстраційного обліку за місцем проживання за адресою: [ADDRESS] . Конституція України у ст. 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно із частиною 1 статті 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Таким чином, право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, а з припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Зазначений правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 05.11.2014 року у справі № 6-158цс14. Враховуючи, що судом установлено на підставі зібраних по справі доказів те, що предмет спору складають вимоги позивача щодо втрати відповідачем права на користування житловим приміщенням, а саме квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , вказуючи на те, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні більше п`яти років, не несе витрати за житлово-комунальні послуги та у добровільному порядку просить вирішити питання щодо зняття його з реєстраційного обліку за зазначеною адресою, таким чином, порушуючи права позивача, як наймача спірної квартири. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. За таких обставин, позов [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття з реєстрації місця проживання особи.

Outcome: approved