Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-18 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. [PERSON] (далі - Позивач) звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Управління - служби у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дитини та стягнення коштів на утримання дружини. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона, [PERSON] , з 18.02.2015 року проживала на території Іспанії в провінції Кастельон разом із [PERSON] (далі - Відповідач). За час спільного проживання з відповідачем у нас на території Іспанії [INFO] народилася дитина - [PERSON] . Далі позивач зазначає, що з 20.04.2016 року з моменту повернення до України та по теперішній час вона з відповідачем разом не проживає, а проживає разом із їх спільною дитиною, який повністю перебуває на її утриманні, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 12.01.2018 року. Відповідач не допомагає у вихованні їх спільної дитини, коштів на утримання її та дитину не надає, інтересами дитини не цікавиться, свої батьківські обов`язки щодо утримання та виховання своєї дитини відповідач не виконує. У зв`язку з вищевикладеним, позивач змушена звернутися до суду та просити суд позбавити батьківських прав [PERSON] , [INFO] , громадянина Румунії, посвідка - дозвіл на проживання [NUMBER] на території Іспанії, у відношенні до його малолітньої дитини, сина - [PERSON] , [INFO] , стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання дитини, сина - [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп., щомісячно, з моменту звернення до суду з цим позовом і до досягнення дитиною повноліття, а також, стягнути з відповідача аліменти на утримання позивача у твердій грошовій сумі у розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп., щомісячно, з моменту звернення до суду з цим позовом і до досягнення дитиною трьох років. Відповідач у встановлений судом в ухвалі про відкриття провадження по справі строк, відзив на позовну заяву не подав. Будь-яких інших заяв по суті справи до суду не надходило. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. Позивач подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. У такій заяві названа сторона зазначає про повне підтримання своїх позовних вимог та просить здійснити розгляд справи за її відсутності. Відповідач належно повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, у тому числі судові документи були скеровані останньому у відповідності до ст. 5 Гаазької Конвенції про вручення за кордоном судових або позасудових документів у цивільних або комерційних справах. Однак вказаний учасник справи у судове засідання не з`явився, відзив на позовну заяву не подав. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування Управління - служби у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, також у судове засідання не з`явилася, надіслала до суду письмову заяву, в якій просила суд слухати справу за її відсутності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суд від 03.07.2018 року Ленінський районний суд м. Дніпропетровська звернувся з судовим дорученням про надання правової допомоги до Компетентного органу Іспанії. В порядку судового доручення направив до Компетентного органу Іспанії прохання про вручення відповідачу [PERSON] , який проживає за адресую: [ADDRESS] , копію позовної заяви з додатками та запит про міжнародну правову допомогу. А також, доручив Компетентного органу Іспанії відібрати у відповідача [PERSON] , який проживає за адресую: [ADDRESS] , пояснення, які надіслати на адресу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська (49128, м. Дніпро, вулиця Коробова, 6), поставивши наступні запитання: чи визнає відповідач позовні вимоги ? Якщо не визнає, то зазначити причину, що відповідач може пояснити по суті позовних вимог та чи згоден відповідач, щоб справа розглядалась в його відсутність. Провадження по даній справі до надходження відповіді від компетентного органу іноземної держави на судове доручення про надання міжнародної правової допомоги було зупинено. Ухвалою суду від 23.01.2020 року було відновлено провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки та піклування Управління - служби у справах дітей Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів на утримання дитини та стягнення коштів на утримання дружини. IV. Щодо підсудності даної справи. Частиною 1 ст. 497 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок, встановлений Законом України «Про міжнародне приватне право» № 2709-IV від 23 червня 2005 року. Згідно з підпунктом 2 п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709-IV від 23 червня 2005 року іноземний елемент - ознака, яка характеризує приватноправові відносини, що регулюються цим Законом, та виявляється в тому, що хоча б один учасник правовідносин є громадянином України, який проживає за межами України, іноземцем, особою без громадянства або іноземною юридичною особою. Відповідач не є громадянином України та не проживає на її території. Отже, у даній справі наявний іноземний елемент. Відповідно до пункту 3 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709-IV від 23 червня 2005 року, він застосовується до таких питань, що виникають у сфері приватноправових відносин з іноземним елементом, як підсудність судам України справ з іноземним елементом. Згідно з пунктом 4 ч. 1 ст. 76 Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709-IV від 23 червня 2005 року, суди можуть приймати до свого провадження і розглядати будь-які справи з іноземним елементом у випадку, якщо у справі про сплату аліментів позивач має місце проживання в Україні. Окрім цього, статтею 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» передбачено, що права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Відповідно до ч.1 ст.67 Закону України «Про міжнародне приватне право» зобов`язання щодо утримання, які виникають із сімейних відносин, крім випадків, передбачених статтею 66 цього Закону, регулюються правом держави, у якій має місце проживання особа, яка має право на утримання. В даному випадку, Позивач є громадянкою України та постійно поживає разом із дитиною на території України ( [ADDRESS] ), а тому дана справа підсудна судам України, тобто Ленінському районному суду м. Дніпропетровська. V. Щодо застосування права України до спірних правовідносин. Відповідно до частини 1 ст. 4 Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709-IV від 23 червня 2005 року, право, що підлягає застосуванню до приватноправових відносин з іноземним елементом, визначається згідно з колізійними нормами та іншими положеннями колізійного права цього Закону, інших законів, міжнародних договорів України. Відповідно до частини 1 ст. 66 Закону України «Про міжнародне приватне право» № 2709-IV від 23 червня 2005 року, права та обов`язки батьків і дітей визначаються особистим законом дитини або правом, яке має тісний зв`язок із відповідними відносинами і якщо воно є більш сприятливим для дитини. Як уже зазначалось судом вище, і мати (позивач) і дитина на постійній основі проживають в Україні, а тому право цієї країни має тісний зв`язок з правовідносинами, щодо утримання дитини. Окрім цього, право України є більш сприятливим для дитини у цьому питанні, адже рівень заробітків батьків не обмежує можливості дитини на отримання допомоги від них. Саме з таких міркувань суд прийшов до висновку, що до даних правовідносин слід застосувати право України. Враховуючи, що учасники справи та їх представники у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З огляду на викладені вимоги процесуального законодавства, враховуючи нижченаведені фактичні обставини справи, зміст спірних правовідносин, оцінку доказів та аргументів сторін, суд ухвалює рішення про задоволення позову з огляду на наступне. VІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що сторони знаходились у фактичних шлюбних відносинах з 18 лютого 2015 року до квітня 2016 року та проживали на території Іспанії в провінції Кастельон. Судом також встановлено, що [INFO] в провінції Кастельон країни Іспанії у [PERSON] та [PERSON] народився син - [PERSON] , що підтверджується реєстром актів громадянського стану м. Монкофи, виданого 01.12.2015 року, РАГСом м. Монкофи (Кастельон) том : 00058, стор. 003 (а.с. 14-16). Згідно довідки Консульства України в Барселоні № 536/1-34 від 29.01.2016 року [PERSON] , [INFO] зареєстрований громадянином України (а.с. 18). Із матеріалів справи вбачається, що інших спільних дітей, крім вказаного сина сторони не мають. Доказів наявності аліментних зобов`язань Відповідача перед іншими особами суду не надано. Угоди про добровільну сплату аліментів між сторонами не досягнуто. Також, із матеріалів справи вбачається, що малолітня дитина [PERSON] , [INFO] , проживає разом із матір`ю [PERSON] на території України за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою № 2638 про склад сім`ї зареєстрованих у житловому приміщенні (а.с.7). Відповідно до Акту обстеження житлово - побутових умов проживання, батько дитини із сім`ю не проживає, вихованням та утриманням дитини не займається. Вихованням та навчанням дитини займається мати, яка крім того забезпечує дитину матеріально та всім необхідним для повноцінного навчання та розвитку. Зі слів сусідів, батька [PERSON] , жодного разу не бачили (а.а.6). Згідно виписки КЗ «Дніпропетровський центр первинної медико - санітарної допомоги № 5» від 10.02.2018 року [PERSON] , [INFO] , перебуває на обліку у Центрі та лікарями поставлено діагноз: «остаточные явления раннего органического поражения ЦНС, пирамидная недостаточность, плосковальгусные стопы с обеих сторон, открытый артериальный проток, дефект межпредсердной перегородки, остаточные явления дисбактериоза кишечника. Гипертрофия небных миндалин, 2ст., аденоидные вегетации 1-2 степени». Судом також встановлено, що батько дитини [PERSON] , [INFO] , громадянин Румунії, який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , самоусунувся від виконання батьківських обов`язків. Згідно висновку Новокодацької районної у місті Дніпрі ради, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне в інтересах дитини позбавити відповідача [PERSON] , [INFO] , батьківських прав у відношенні до його малолітньої дитини, сина - [PERSON] , [INFO] . Оскільки сторона позивача наполягає на повному не виконанні відповідачем своїх законодавчо закріплених батьківських обов`язків, то суд доходить висновку, що між сторонами виник спір який підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. V. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789 ХІІ(78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умови життя, необхідних для розвитку дитини. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України встановлено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. З аналізу норми, що міститься у пункті 2 частини першої статті 164 СК України вбачається, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Вказані фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Суд вважає за необхідне врахувати, що позбавлення судом особи батьківських прав в значенні пункту 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод становить втручання у її право на повагу до його сімейного життя, яке гарантується пунктом 1 статті 8. Таке втручання не становитиме порушення статті 8 лише у тому разі, якщо воно здійснене «згідно з законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є «необхідним у демократичному суспільстві» для забезпечення цих цілей. Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельно оцінювати низку факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте, необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (п.79 рішення ЄСПЛ від 10 січня 2008 у справі «Кірнс проти Франції» (Kearns v. France) (заява № 35991/04). Зважаючи на те, що відповідач, будучи батьком дитини, не цікавиться життям дитини, не приймає участі в його вихованні та утриманні, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, навчання та підготовку до самостійного життя, а також враховуючи що відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків та в його діях вбачається винна поведінка відносно дитини, суд доходить до висновку що відповідач свідомо нехтує батьківським обов`язками та відмовляється приймати участь в житті своєї дитини. З огляду на вищенаведене, суд приходить до висновку, що вжиття таких крайніх заходів як позбавлення батьківських прав відповідає саме інтересам дитини, оскільки забезпечить його розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, та ґрунтується на законі і є пропорційним заходом реагування на поведінку відповідача. Суд, з огляду на наведені вище обставини, також не вбачає підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини, а лише вважає за доцільне, роз`яснити останньому положення ст. 169 СК України, що мати, батько, які були позбавлені батьківських прав мають право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо дитина була усиновлена і усиновлення не скасоване або не визнане недійсним судом. Поновлення батьківських прав неможливе, якщо на час розгляду справи судом дитина досягла повноліття. Таким чином, враховуючи інтереси дитини, вказані приписи чинного законодавства, та встановлені обставини справи, суд доходить висновку, про те, що позовні вимоги в частині позбавлення батьківських прав [PERSON] , [INFO] , громадянина Румунії, посвідка - дозвіл на проживання [NUMBER] на території Іспанії, у відношенні до його малолітньої дитини, сина - [PERSON] , [INFO] , є такими, що ґрунтуються на законі, внаслідок чого підлягають задоволенню. Позбавляючи відповідача батьківських прав суд виходив з того, що протягом тривалого часу він не займається утриманням, вихованням та навчанням дитини, під час розгляду справи не змінив своє ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків, що свідчить про відсутність в нього наміру займатись вихованням та утриманням своєї дитини. У національному законодавстві України право дитини на утримання, що також прямо кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття, знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі (ч. 3 ст. 181 СК України). Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому підстави визначення розміру аліментів у частках від заробітку (доходу) або у твердій грошовій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України, так і положень ст. ст. 183, 184 СК України. У роз`ясненнях, викладених у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" та ст. 182 СК України зазначено, що при вирішенні питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають значення. В даному випадку суд виходить з того, що відповідач не відноситься до категорії непрацездатних осіб, має можливість самостійно визначати обсяг забезпечення себе роботою та відповідно отримання доходів від такої роботи, інших осіб на утриманні не має. За частинами першою, другою статті 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен враховувати, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у частині другій статті 182 СК України. Враховуючи встановлені судом обставини справи, розмір витрат, які несе позивач на утримання дитини, стан здоров`я та матеріальне становище самої дитини, наявні у дитини затоварення згідно наведеного діагнозу; виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, та враховуючи ту обставину,що обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд визначає розмір аліментів на дитину з батька у відповідності до встановлених обставин, що мають значення для вирішення цього питання, та вимог закону, у розмірі 5 000 (п`ять тисяч) грн. 00 коп. щомісячно, але не менш 50 відсотків прожиткового мінімуму на утримання сина та до його повноліття, оскільки відповідач, будучи, батьком дитини зобов`язаний його матеріально утримувати. Крім того, позивач у своїй позовній заяві просить суд стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 1 762 (одна тисяча сімсот шістдесят дві) грн. 00 коп., щомісячно, з моменту звернення до суду з цим позовом і до досягнення дитиною трьох років. Згідно з частинами другою та четвертою статті 84 Сімейного кодексу України (далі -СК України) дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Відповідно до частин першої та другої статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів одному з подружжя суд визначає з урахуванням можливості одержання утримання від повнолітніх дочки, сина, батьків та з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. Із аналізу вказаних норм матеріального закону випливає, що дружина має право на утримання від чоловіка за умови, що здійснює догляд за дитиною до досягнення дитиною трьох років, та за умови того, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. При цьому, наявність у чоловіка можливості сплачувати такі аліменти, є обов`язковою умовою для їх стягнення. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом.Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їхдослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Твердження позивача про те, що вона не має джерел доходів, крім соціальної виплати на дитину у розмірі 860 грн. 00 коп., підтверджуються копією довідки Новокодацького УСЗН у м. Дніпро № 21137 від 14.03.2018 року. Виплата такої допомоги узгоджується із вимогами чинного законодавства. І навпаки, матеріали справи не містять доказів, що за станом здоров`я відповідач не може працевлаштуватися та отримувати відповідний дохід у вигляді заробітної плати чи доходу. Стороною відповідача не доведено суду фінансову неспроможність надавати аліменти на утримання дружини. Для загальної оцінки рівня життя в Україні, що є основою для реалізації соціальної політики та розроблення окремих державних соціальних програм, встановлюється прожитковий мінімум для особи відповідного віку та статусу. В даному випадку, судом встановлено, що позивач дійсно потребує матеріальної допомоги, так як здійснює догляд за дитиною до трьох років. Відповідно до статті 48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. У відповідності із ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» встановлено, що прожитковий мінімум - це вартісна оцінка споживчого кошика, у якому мінімальний набір продуктів харчування, непродовольчих товарів та послуг, необхідних для забезпечення здоров`я людини та життєдіяльності. Таким чином, для забезпечення життєдіяльності особи, виходячи з її мінімальних потреб, необхідно мати матеріальні активи не менше закріпленого на законодавчому рівні прожиткового мінімуму. Враховуючи, що право на достатній життєвий рівень мають, як особа, яка отримує аліменти, так і платник аліментів, суд зазначає, що вирішуючи даний спір має бути забезпечено дотримання принципу рівності сторін в праві на достатній життєвий рівень. На підставі викладеного, з урахуванням того, що позивач не працює, не має джерела доходу у зв`язку з відпусткою по догляду за дитиною до досягнення ним трьох років, відповідач працездатний і може отримувати заробіток чи дохід, достатній для виконання свого обов`язку по утриманню малолітнього сина та дружини, з урахуванням інших досліджених обставин, що мають істотне значення, суд знаходить позовні вимоги про стягнення з відповідача аліментів на утримання відповідача до досягнення малолітнім сином трьох років, такими, що підлягають задоволенню. Суд також вважає за необхідне роз`яснити з цього приводу, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них (ст. 192 СК України). Згідно ч.1ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць підлягає негайному виконанню. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до приписів ч. 1 ст. 141 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У зв`язку з тим, що позивач в силу п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судових витрат, а саме за позовну вимогу про стягнення аліментів, то в силу ст.141 ЦПК України, судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, у розмірі 704 (сімсот чотири) грн. 80 коп. необхідно стягнути з відповідача на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved