Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-14 00:00:00

Позивач [PERSON] через представника [PERSON] , 03.09.2019 року звернувся до суду із позовом до Новоекономічної селищної ради Покровського району Донецької області про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування, посилаючись на те, що [INFO] відкрилася спадщина після смерті його матері [PERSON] на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав їй в порядку спадкування майна, яке залишилося після смерті її чоловіка, [PERSON] , померлого [INFO] , спадщину після якого вона прийняла шляхом постійного проживання, але свідоцтво про право на спадщину не оформила, бо померла. Позивач являється першочерговим спадкоємцем та прийняв спадщину. 05 серпня 2019 року він звернувся до нотаріуса з заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом на належний спадкодавцю житловий будинок, але постановою у видачі свідоцтва йому було відмовлено, оскільки ним не надано правовстановлюючий документ на нерухоме майно.. Позивач вважає, що має право визнати у судовому порядку право власності на житловий будинок. 03 вересня 2019 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вищезазначену справу було передано до провадження головуючому судді Філь О.Є. 04 вересня 2019 року ухвалою судді відкрито провадження у справі, надано відповідачу 15 - денний строк на подання відзиву на позов з дня вручення ухвали про відкриття провадження та призначено підготовче засідання на 30 вересня 2019 року. Ухвалою судді від 04 вересня 2019 року зобов`язано державного нотаріуса Другої покровської державної нотаріальної контори надати Красноармійському міськрайонному суду Донецької області інформаційну довідку зі Спадкового реєстру після смерті [PERSON] . У підготовче судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Представник відповідача у підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав суду заяву про розгляд справи у відсутності представника. Інших клопотань від сторін не надійшло, справу призначено до судового розгляду на 15 жовтня 2019 року. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. На задоволенні позовних вимог наполягає. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні вимоги позивача підтримала. Представник відповідача - Новоекономічної селищної ради Покровського району донецької області у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи без участі представника, проти задоволення позовних вимог не заперечує. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON] , дослідивши матеріли справи в їх сукупності, суд вважає, що вимоги позивача законні, обгрунтовані та підлягають задоволенню частково за наступних підстав: Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , виданого 09.11.2011 року виконкомом Новоекономічної селищної ради Красноармійського району Донецької області (а.с.4). Після смерті матері позивача відкрилася спадщина, на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , який належав їй в порядку спадкування майна, яке залишилося після смерті її чоловіка, [PERSON] , померлого [INFO] (а.с.5), спадщину після якого вона прийняла шляхом постійного проживання, але свідоцтво про право на спадщину не оформила, бо померла. 05 серпня 2019 року позивач звернувся до нотаріуса з заявою про видачу Свідоцтва про право на спадщину за законом на належний спадкодавцю житловий будинок, але постановою у видачі свідоцтва йому було відмовлено, оскільки ним не надано правовстановлюючий документ на нерухоме майно (а.с.22). Частина 1 стаття 4 ЦПК України передбачає, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із способів захисту цивільних прав відповідно до п. 1 ч.2 ст. 16 ЦК України є визнання права. Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від № зичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ч. 1 ст..1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до довідки БТІ від 13.05.2019 року будинок [ADDRESS] ) [ADDRESS] р -ну не зареєстрований (а.с.9). Рішенням виконкому Новоекономічної селищної ради депутатів трудящих Красноармійського району від 8.02.1958 року було визнано право власності на домоволодіння по [ADDRESS] за [PERSON] . П. 2 рішення - зобов`язати техніка Красноармійського БТІ видати громадянам свідоцтва про право власності на домоволодіння (а.с.12). Довідкою Новоекономічної селищної ради стверджується факт перейменування адреси спадкового домоволодіння, а саме: до 16.04.1965 року адреса значилася - [ADDRESS] , з 1965 року [ADDRESS] (а.с.10). Рішенням Новоекономічної селищної ради від 28.09.2004 року ІУ-17/15 (винесене після смерті [PERSON] ) земельна ділянка по [ADDRESS] площею 0,15 га була передана спадкодавцю [PERSON] , у зв`язку з переходом до неї права власності на житловий будинок (а.с.11). Згідно технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленому станом на 19.08.2019 року побудований в 1955 році (а.с. 16-20). У 1955 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Відповідно до ч. 3 ст. 3 Закону України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 4 ст. 3 зазначеного Закону права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Зважаючи на той факт, що вимогами законодавства чинного на момент виникнення права власності (1955) державна реєстрація не передбачалась ні як підстава переходу права власності, ні як формальна констатація перед третіми особами факту переходу права власності, у спадкодавця виникло право власності. Відповідно до ст. 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. На підставі викладеного вище та

Outcome: approved