Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою в якій прохає суд ухвалити рішення, яким усунути йому перешкоди у користуванні будинком, господарськими спорудами та земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , шляхом зобов`язання відповідача [PERSON] звільнити займані нею приміщення за вказаною адресою. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що він є власником будинку, господарських споруд та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 23.03.1976 року та витягом з рішення про передачу земельної ділянки у приватну власність від 10.07.1997 року. Відповідач [PERSON] без його дозволу самовільно вселилася у господарську будівлю - сарай у нього у дворі та створює йому перешкоди у користуванні власністю, що можуть підтвердити вказані у позові свідки. В судове засідання позивач не з`явився. Представник позивача - Малтиз А.В. в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити у повному обсязі з підстав вказаних у позові. Суду пояснив, що відповідач вселилася у вказане приміщення разом з сином позивача. Вказане приміщення - це сарай, який знаходиться окремо від житлового будинку. Відповідач в судове засідання не з`явилася хоча про час та місце розгляду справи належним чином повідомлялася, шляхом направлення судових повісток та розміщення оголошення на офіційному веб-порталі Судової влади України, про причини неявки суду не повідомила, відзиву чи будь-яких клопотань до суду не направила. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, за відсутності відповідача по справі, яка була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання, про причини неявки суду не повідомила, відзиву не подала, за відсутності заперечень представника позивача проти такого вирішення справи, відповідно до вимог ст.. 280 ЦПК України. Суд, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо дослідивши всі наявні докази у справі, з`ясувавши всі обставини, на які позивач посилався, як на підставу своїх вимог, приходить до наступного. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності належить житловий будинок з допоміжними господарчими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 23.03.1976 року посвідченого нотаріусом Другої Кременчуцької державної нотаріальної контори Литвиненко Л.І., зареєстрованого в реєстрі за №566. Зроблено реєстраційний напис на правовстановлюючому документі на квартиру Кременчуцьким БТІ 24.03.1976 року, записано у реєстрову книгу № 22 за реєстровим № 2458. Згідно витягу з рішення виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області від 10.07.1997 року №713 про передачу земельних ділянок у приватну власність, позивачу передано у власність земельну ділянку площею 979 кв.м. по [ADDRESS] . В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що вона є дружиною позивача та матір`ю їх з позивачем спільного сина, який і привів відповідача - [PERSON] до них. Їх син та відповідач проживали у нежитловому приміщенні - флігелі, проте з березня 2019 року її чоловік був проти цього та заборонив відповідачу там проживати. Відповідач не відреагувала на заборону та продовжує самовільно проживати в нежитловому приміщенні та користуватися земельною ділянкою. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою позивача, знає його з 2001 року, відносини у них дружні. Відповідача знає, бачила що з`явилася вона у дворі в лютому 2019 року, співмешкала з сином позивача. Знає, що відповідач спочатку жила з сином позивача в с. Онуфріївка, а потім син привів її до позивача і вони проживали у флігелі, а готували в будинку. Потім виникли конфліктні ситуації і син з відповідачем почали проживати в сараї. А потім позивач заборонив взагалі проживати у них, однак відповідач досі там проживає. На підставі вищевикладеного, судом встановлено, що обставини викладені позивачем у позові мають місце, і дійсно позивач, який є власником будинку, господарських споруд та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , має перешкоди зі сторони відповідача у їх користуванні та розпорядженні, які полягають у проживанні та користування ними відповідачем. Статтею 47 Конституції України кожному гарантоване право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Статтею 41 Конституцією України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава не втручається у здійснення власником права власності, якщо він не порушує норм закону, моральних засад суспільства, екологічної ситуації та інтересів інших осіб. Аналогічні положення містяться в п.1 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав", відповідно до якого власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та може вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, проте при здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник не може завдавати шкоди правам, свободам інших осіб, інтересам суспільства і зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. У відповідності до ч. 4 ст. 9 ЖК УРСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 321 ЦПК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ст. 319 ЦК власник сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved