Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-24 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт смерті [PERSON], 10.03.1953р.н., громадянина України, яка настала 04.12.2015 року у місті Лутугіне Луганської області на тимчасово окупованій території України. В обґрунтування позову зазначив, що він разом з батьками [PERSON] та [PERSON]В, перемістилися з тимчасово окупованої території до смт. Компаніївка та взяті на облік Управлінням соціального захисту населення Компаніївської РДА. В грудні місяці 2015 року [PERSON] поїхав перевірити власне помешкання в с. Георгіївка, Лутугінського району Луганської області на тимчасово окупованій території України, де раптово помер та був похований. Отримати свідоцтво про смерть у встановленому законом порядку не має можливості, 29.01.2016 року представник заявника звернулась до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Компаніївського районного управління юстиції в Кіровоградській області з метою отримання свідоцтва про смерть, однак їй було відмовлено. Факт смерті підтверджується лікарським свідоцтвом про смерть. Встановлення факту смерті йому необхідно для отримання державної допомоги на поховання та оформлення спадкових прав. Заявник та його представник в судове засідання не зявилися, подали до суду заяву про розгляд справи без їх участі, вимоги заяви підтримали в повному обсязі. Заінтересована особа в судове засідання не зявилася, подала до суду заяву про розгляд справи без її участі, вимоги заяви визнала в повному обсязі. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Зі змісту ст.3 ЦПК України вбачається, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорювальних прав. Згідно п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. У відповідності до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи, зокрема, про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» заяви про встановлення факту смерті особи в певний час (п.7 ст.273 ЦПК України) приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Заявник зобов'язаний обґрунтувати свою заяву посиланнями на докази, що достовірно свідчать про смерть особи у певний час і за певних обставин. При цьому слід мати на увазі, що встановлення з зазначених підстав факту смерті відрізняється від встановлення факту реєстрації смерті (яке провадиться на підставі п.4 ст.273 ЦПК і полягає у з'ясуванні, насамперед, обставин не самої події смерті, а її реєстрації в органах реєстрації актів громадянського стану) та від оголошення особи померлою, яке провадиться за правилами глави 35 ЦПК. Згідно ксерокопії паспорту громадянина України [PERSON] народився 10 березня 1953 року у с.Діброва Міловського району Луганської області. Згідно довідок Управління праці та соціального захисту населення Компаніївської районної державної адміністрації Кіровоградської області № [NUMBER] від 29.01.2016 року, № 351700044 від 21.11.2014р., № [NUMBER] від 21.11.2014 про взяття на облік осіб, переміщених з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції, [PERSON], [PERSON], [PERSON], перемістилися з тимчасово окупованої території в смт. Компаніївку, вул. Калініна, 2, Кіровоградської області. Відповідно до свідоцтва про народження заявника, виданого 23.02.1983 року Георгіївським сільсоветом Лутугінського району Ворошиловоградської області батьком останнього є [PERSON]. Відповідно до довідки про причину смерті до форми №106/о № 173 [PERSON] помер 04 грудня 2015 року від крововиливу у головний мозок, гіпертонічна хвороба. Після смерті батька представник заявника в січня 2016 року звернулася до відділу державної реєстрації актів цивільного стану Компаніївського районного управління юстиції в Кіровоградській області з метою отримання свідоцтва про смерть, однак їй було відмовлено через те, що державна реєстрація смерті відповідно до діючого законодавства проводиться на підставі медичного свідоцтва про смерть, за формою затвердженою наказом МОЗ України, а документи видані державними органами на окупованій території є недійсними і не створює правових наслідків. Як встановлено, заявник мав намір встановити факт смерті батька, оскільки це має юридичне значення, а саме для оформлення спадкових прав та отримання допомоги на поховання. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» тимчасово окупована територія України є невідємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Відповідно до п. 1 Постанови Верховної [PERSON] України «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України "Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей" запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Згідно з ч. 1-2 ст. 4 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» на тимчасово окупованій території на строк дії цього Закону поширюється особливий правовий режим перетину меж тимчасово окупованої території, вчинення правочинів, проведення виборів та референдумів, реалізації інших прав і свобод людини і громадянина. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Відповідно до ч. 1-3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. На сьогоднішній час лікарське свідоцтво №106/о № 173 від 05.12.2015р. про смерть [PERSON], видане Лутугінською центральною міською лікарнею Луганської області не є підставою для реєстрації смерті на території України, оскільки видане органом створеним всупереч законодавства України. Статтею 17 ч.1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» передбачено, що у разі порушення положень цього Закону державні органи України застосовують механізми, передбачені законами України та нормами міжнародного права, з метою захисту миру, безпеки, прав, свобод і законних інтересів громадян України, які перебувають на тимчасово окупованій території, а також законних інтересів держави Україна. Згідно зі ст. 18 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Згідно ст.17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров'я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Оскільки заявник [PERSON]О, який є громадянином України, проживає в [INFO], як внутрішньо переміщена особа, а його батько [PERSON] 04 грудня 2015 року помер на тимчасово непідконтрольній Україні території в м. Лутугіне Луганської області, після його смерті заявник не може здійснити державну реєстрацію смерті в органах державної реєстрації актів цивільного стану, з метою захисту його законних прав та інтересів, оформлення спадкових прав суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті [PERSON], 04 грудня 2015 року в м.Лутугіне Луганської області, який знайшов підтвердження в судовому засіданні.

Outcome: approved