Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором в сумі 22814 гривень 05 копійок, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 29 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем укладений кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 6000 гривень 00 копійок у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Проте, як зазначив позивач, відповідач не виконує своїх зобов'язань за кредитним договором, внаслідок чого на час звернення до суду із позовом сума його боргу склала 22814 гривень 05 копійок, а тому ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» просить суд стягнути із [PERSON] вищевказану суму заборгованості та 1378 гривень 00 копійок судового збору. Представник позивача в судове засідання не з'явився, при цьому в самому позові представник позивача просив розгляд справи провести без його участі та задовольнити позовні вимоги, а також зазначив, що проти постановлення по справі заочного рішення він не заперечує (а.с. 2-3). Відповідач [PERSON] та його представник за довіреністю [PERSON] в судове засідання не з'явилися подавши до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності (а.с. 81, 185, 92). При цьому відповідачем також подано заперечення на позовну заяву (а.с. 50-53), згідно яких відповідач позов не визнає та заперечує проти його задоволення з тих підстав, що він в рахунок погашення заборгованості сплачував позивачеві грошові кошти, а саме сплатив: 29 вересня 2014 року - 7000 гривень 00 копійок; 08 жовтня 2014 року - 2923 гривні 22 копійки; 13 жовтня - 800 гривень 00 копійок; 17 листопада 2014 року - 800 гривень 00 копійок; 21 листопада 2014 року - 6500 гривень 00 копійок; 22 січня 2015 року - 9 гривень 00 копійок. Крім того, 29 квітня 2015 року та 30 квітня 2015 року позивачем в рахунок погашення заборгованості списано зараховану на кредитну картку заробітну плату на загальну суму 514 гривень 92 копійки. І, як зазначив [PERSON], згідно виписки по його особовому рахунку, станом на 21 листопада 2014 року він заборгованість за кредитом повністю погасив повністю, навіть переплатив 419 гривень 17 копійок, проте із незрозумілих для позивача причин позивач чомусь 21 листопада 2014 року перерахував сплачені позивачем грошові кошти в сумі 6500 гривень 00 копійок на якийсь невідомий рахунок, що потягло виникнення заборгованості. Крім того, заперечуючи проти позову, [PERSON] зазначив, що він не підписував «Умови надання банківських послуг та Правила користування платіжною карткою», а також Пам'ятку , що містить тарифи і основні умови кредитування, на які посилається позивач у позовній заяві, і оригінали цих документів йому не надавалися, а тому він вважає, що вони не є складовою частиною укладеного кредитного договору, а тому вважає заявлені до нього вимоги безпідставними. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, суд приходить до висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та необхідність часткового задоволення позову, з наступних підстав. Так, з досліджених в судовому засіданні матеріалів справи: позовної заяви (а.с.02-03); розрахунку заборгованості за договором від 29 жовтня 2010 року станом на 04 вересня 2016 року (а.с.04-05); копії анкети-заяви про приєднання до Умов і правил надання банківських послуг ПриватБанку (а.с.06-08); копії витягу із Умов надання банківських послуг (а.с.09-32); копій відповідних аркушів паспорта громадянина України [PERSON] (а.с.33-34); копії довідки серії АА № 241170 з Єдиного державного реєстру підприємств та організацій України ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.36); копії банківської ліцензії № 22 від 05 жовтня 2011 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.37); копії витягу зі статуту ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.38); інформації відділу адресно-довідкової роботи ДМС України в Харківській області від 28 вересня 2016 року (а.с.43); оригіналу платіжного доручення за № PROM5BGLA6 від 05 вересня 2016 року (а.с.1), вбачається, що спірні правовідносини повинні регулюватись наступними нормами права: - ст.1054 ЦК України, у відповідності до вимог якої за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитор) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти; - ст. 1055 ЦК України, згідно якої кредитний договір повинен укладатися у письмовій формі; - ст. 1049 ЦК України, за приписами якої позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором; - ст. 629 ЦК України, згідно якої договір є обов'язковим для виконання сторонами; - ч. 1 ст. 526 ЦК України, у відповідності до якої зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. - ч. 2 ст. 530 ЦК України, відповідно до правил якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час, і боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Крім того, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк , встановлений договором або законом відповідно до вимог ч.1 ст.611, ч.1 ст.612 ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу;. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, а згідно із вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З досліджених в судовому засіданні наявних у справі доказів також вбачається, що 29 жовтня 2010 року між ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та відповідачем укладений кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 6000 гривень 00 копійок у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 27,60% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, а також сплачувати відсотки, винагороди, комісії визначені в заяві та Умовах надання кредиту фізичним особам. Відповідно до розрахунку суми заборгованості за кредитним договором розрахунку заборгованості за договором від 29 жовтня 2010 року станом на 04 вересня 2016 року заборгованість [PERSON] склала 22814 гривень 05 копійок, з яких : 5877 гривень 50 копійок - заборгованість за кредитом; 13976 гривень 48 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1397 гривень 50 копійок - заборгованість за пенею та комісіями; 500 гривень 00 копійок штраф (фіксована частина); 1062 гривні 57 копійок - штраф (процентна складова). З приводу заперечень позивача щодо безпідставності посилання позивача на «Умови надання банківських послуг та Правила користування платіжною карткою», а також Пам'ятку , що містить тарифи і основні умови кредитування, суд вважає за доцільне зазначити, що відсутність підпису позичальника на умовах та правилах не свідчить про те, що позивач не був ознайомлений з ними і не означає що між сторонами відсутні договірні відносини та заборгованість відповідача за грошовими зобов'язаннями. Згідно ч. 1 ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Таким чином, проставивши свій підпис в заяві позиви чальника, [PERSON] засвідчив те, що він повністю згодний з умовами кредитування та отримання кредиту саме на таких умовах, які запропоновані позивачем. Крім того, користуючись кредитною карткою (кредитними коштами) та періодично погашаючи поточну заборгованість за кредитом, про що свідчить наданий позивачем розрахунок заборгованості та подана відповідачем виписок по його особовому рахунку (а.с. 54-69, 149-178) та копії квитанцій (а.с. 179-180), [PERSON] підтвердив про існування грошових зобов'язань, що виникли між ним та позивачем. Стосовно заперечень [PERSON] щодо безпідставності заявлених ПАТ КБ «ПриватБанк» вимог у зв'язку із повним погашенням ним 21 листопада 2014 року заборгованості за кредитом суд зазначає, що сплата відповідачем 21 листопада 2014 року грошових коштів у сумі 6500 гривень 00 копійок в рахунок погашення заборгованості перед позивачем не свідчить про повне виконання ним зобов'язань перед ПАТ КБ «ПриватБанк», і ним не доведено належними і допустимими доказами, що позивачем безпідставно перераховані (списані) ці кошти, і що заборгованість за укладеним кредитним договором у нього перед позивачем відсутня. А тому вимоги позивача щодо стягнення із [PERSON] заборгованості за кредитом, заборгованості по процентам за користування кредитом і заборгованості за пенею та комісіями є обґрунтованими і мають бути задоволеними. Разом із цим, суд вважає, що частина вимог позивача є необґрунтованою і такою, що задоволенню не підлягає. Так, згідно статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання, при цьому штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина друга статті 549 ЦК України), а пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Згідно положень статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Враховуючи вищевикладене, та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафів за порушення умов договору слід відмовити, оскільки встановлено, що позичальник допустив порушення умов укладеного кредитного договору, за що позивач щоденно нараховує відповідачу пеню, а стягнення штрафу носить разовий характер, у зв'язку з тим, що порушенням позичальником будь-якого грошового зобов'язання на строк понад 30 днів, що змушує позивача звернутись до суду з позовом, а тому за порушення умов укладеного кредитного договору підлягає стягненню з відповідача в судовому порядку пеня. Аналогічна правова позиція викладена постанові Верховного Суду України від 21 жовтня 2015 року. № 6-2003цс15. Враховуючи вищевикладене та те, що відповідно дост.549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності і їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором протирічить положенням, закріпленим уст.61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення, то вимоги ПАТ КБ "Приватбанк" про стягнення із [PERSON] штрафу, а саме: 500 гривень 00 копійок (фіксована частина); 1062 гривні 57 копійок (процентна складова), що зазначені у розрахунку як складові заборгованості, не ґрунтуються на законі, а тому вказані суми не підлягають стягненню із відповідача і позов у цій частині задоволеним бути не може. Таким чином, із [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» підлягає стягненню: 5877 гривень 50 копійок - заборгованість за кредитом; 13976 гривень 48 копійок - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1397 гривень 50 копійок - заборгованість за пенею та комісіями, а всього- 21251 гривня 48 копійок. Також суд зазначає, що за правилами ч.1 ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі в сумі 1378 гривень 00 копійок, понесені позивачем при подачі позову та документально підтверджені ним відповідним платіжним дорученням, слід стягнути із [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». На підставі викладеного,

Outcome: approved