Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-31 00:00:00

Позивач 22 березня 2016 року звернувся до Кодимського районного суду Одеської області з позовом до СТОВ «Грабівське», с. Грабове Кодимського району Одеської області, в якому просив визнати дійсним укладений з відповідачем правочин купівлі-продажу нерухомого майна, розташованого в с. Грабове Кодимського району Одеської області, та визнати за ним право приватної власності на це нерухоме майно. В позовній заяві позивач [PERSON] зазначив таке. 15 грудня 2015 року між ним та СТОВ «Грабівське» було досягнуто домовленості про купівлю-продаж нежитлового приміщення «Ангар», в с. Грабове, Кодимського району, Одеської області. Власником цього майна було СТОВ «Грабівське» на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії ЯЯЯ №187676, виданого 29 березня 2005 року згідно рішення виконкому Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області №20 від 25 березня 2005 року. При укладенні договору ними було досягнуто згоди щодо істотних умов купівлі-продажу вказаного приміщення, зокрема щодо ціни, передачі приміщення, оформлення договору в нотаріальній конторі. На підтвердження досягнутої угоди купівлі-продажу він сплатив кошти за придбане приміщення, а йому в свою чергу було передано всі правовстановлюючі документи на це майно. Тож фактично між ним та відповідачем був укладений правочин купівлі-продажу спірного нерухомого майна, за умовами якого воно перейшло у його власність. Відповідно до усною домовленості, він і відповідач повинні були протягом двох місяців нотаріально посвідчити договір купівлі-продажу зазначеного нежитлового приміщення. Однак, відповідач всіляко ухиляється від нотаріального посвідчення угоди, що обмежує його право розпоряджатися придбаним майном. Його неодноразові звернення до відповідача з проханням з»явитись до нотаріальної контори для належного оформлення договору приміщення «Ангар», позитивного результату не дали. Така позиція відповідача і змусила його звернутися до суду за захистом свого права. Просить визнати дійсним укладений 15 грудня 2015 року між ним та СТОВ «Грабівське», с. Грабове, Кодимського району, Одеської області, правочин купівлі-продажу приміщення «Ангар», розташованого в с. Грабове, Кодимського району, Одеської області та визнати за ним право власності на приміщення «Ангар», вартістю 180000 грн., загальною площею 500 кв.м, яке розташоване в с. Грабове, Кодимського району Одеської області по вулиці Леніна, б/н. В судове засідання позивач не з»явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача СТОВ «Грабівське» в судове засідання не зявився, надавши до суду письмову заяву від 31 березня 2016 року про визнання заявлених позивачем позовних вимог. В цій же заяві просив розглянути справу без його участі. Згідно з ч.2 ст.158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, вправі заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, у звязку з цим вважає можливим розглянути вказану цивільну справу без участі представника відповідача. Згідно ч.2 ст. 197 ЦПК України (неявка в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі) фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши вимоги позивача та надані сторонами письмові докази, суд, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону та не порушує законних прав і охоронюваних інтересів сторін і інших осіб, у відповідності з вимогами ч.4 ст.174 ЦПК України, вважає можливим позов задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України) передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.\~ Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. У статті 11 ЦК України зазначено, що цивільні права та обовязки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обовязки. Підставою виникнення цивільних прав та обовязків, окрім іншого, є договори та правочини, а також інші юридичні факти (п.п.1,4 ч.2 ст.11 ЦК). Пленум Верховного Суду України у п.9 постанови №5 від 12 червня 2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства, що регулюють провадження у справі до судового розгляду" роз'яснив, що встановлюючи позовні вимоги, суд визначає характер спірних правовідносин сторін, зміст їх правових вимог і матеріальний закон, що їх регулює, і яким належить керуватися при вирішенні спору. Зокрема, у позивача з'ясовується предмет позову (що конкретно вимагає позивач), підставу позову (чим він обґрунтовує свої вимоги) і зміст вимоги (який спосіб захисту свого права він обрав). З урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. При цьому, оскільки підставою позову є фактичні обставини, що наведені у позовній заяві, зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору. З позовної заяви позивача вбачається, що згідно договору купівлі-продажу нерухомого майна від 15 грудня 2015 року, укладеного між СТОВ «Грабівське» та [PERSON] віталієм Миколайовичем, позивачеві було продано приміщення «Ангар», вартістю 180000 грн., загальною площею 500 кв.м, яке розташоване в с. Грабове, Кодимського району Одеської області по вулиці Леніна, б/н. Отже, відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України між сторонами внаслідок укладення вказаних правочинів виникли відповідні цивільні права та обовязки. Так, відповідно до ст.655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобовязується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобовязується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст.ст.208, 209, 210 та 657 ЦК України договір купівлі-продажу нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Вимога про письмову форму та нотаріальне посвідчення є обовязковою і для договору про виділ в натурі частки з нерухомого спільного майна (ст.356, ч.3 ст.364 ЦК України) Відповідно до ч.2 ст.209 ЦК України нотаріальне посвідчення правочину здійснюється нотаріусом (або іншою посадовою особою, яка відповідно до закону має право на вчинення такої нотаріальної дії) у відповідності до закону України „Про нотаріат шляхом вчинення на документі, в якому викладено текст правочину, посвідчувального напису. Невиконання цих умов відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України може бути підставою для визнання договору нікчемним. Проте, відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовились щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Наступного нотаріального посвідчення договору не вимагається. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Судом установлено, що 15 грудня 2015 року відповідач продав, а позивач купив приміщення «Ангар», вартістю 180000 грн., загальною площею 500 кв.м, яке розташоване в с. Грабове, Кодимського району Одеської області по вулиці Леніна, б/н. Сторони погодили всі істотні умови купівлі-продажу спірного нерухомого майна, зокрема, були погоджені: сам факт купівлі-продажу нерухомого майна, визначена його ціна, порядок його передачі. За придбане майно позивач сплатив обумовлену договором купівлі-продажу суму. Згідно з п.13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними при розгляді справ такої категорії суди повинні зясовувати, чи підлягає правочин обовязковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. У звязку з недодержанням вимог закону про нотаріальне посвідчення договір може бути визнано дійсним з підстав, встановлених статтями 218 та 220 ЦК України. Як убачається з матеріалів справи, досліджених в судовому засіданні, власником спірного майна є СТОВ «Грабівське» с.Грабове Кодимського району Одеської області (Витяг про реєстрацію права власності на нерухоме майно №70773067 від 21 квітня 2005 року, виданий Кодимським районним бюро технічної інвентаризації). Крім того, в матеріалах справи, досліджених в судовому засіданні, присутні письмові заяви позивача, адресовані відповідачеві про необхідність явки до нотаріальної контори для посвідчення укладеного договору купівлі-продажу. Ці заяви проігноровані відповідачем, що позбавило можливості позивача нотаріального посвідчити зазначений договір купівлі-продажу нерухомого майна. Частиною другою статті 220 ЦК України передбачено, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Судом установлено, що сторони правочину (продавець і покупець) досягли згоди з усіх істотних умов купівлі-продажу вказаного нерухомого майна, зокрема погодили сам факт його купівлі-продажу, визначили його ціну, здійснили його передачу покупцеві, який прийняв його у своє володіння, та сплатив обумовлену договором грошову суму, що свідчить про виконання сторонами вказаного правочину. Отже, враховуючи, що укладений між сторонами правочин є консенсуальним, тобто права і обовязки сторін виникають в момент досягнення ними згоди щодо всіх істотних умов, суд вважає, що здійснений між сторонами правочин відповідав вимогам закону, справжній волі сторін, ними було досягнуто згоди з усіх істотних умов, ці істотні умови були сторонами виконані в повному обсязі, інших підстав нікчемності правочину, окрім недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення немає, а здійсненню нотаріального посвідчення перешкоджає відсутність правовстановлюючих документів на спірне нерухоме майно. З огляду на викладене суд констатує, що захист порушеного права позивача можливий лише в судовому порядку, а обраний ним спосіб захисту цього порушеного права відповідає положенням ст.16 ЦК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved