Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

Позивач в позовній заяві вказала, що вона є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування, посвідченого 01 грудня 1997 року Жмеринською міською державною нотаріальною конторою за реєстром №1-1591. В цій же квартирі зареєстрований відповідач [PERSON]. 23 січня 2001 року шлюб між сторонами було розірвано. Починаючи з 2006 року, відповідач не проживає за місцем реєстрації, однак не бажає добровільно знятися з реєстраційного обліку. Позивач в позовній заяві просила позбавити відповідача права користування житловим приміщенням та зняти його з реєстраційного обліку. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, не заперечувала щодо винесення заочного рішення у звязку з неявкою відповідача. Пояснила, що реєстрація відповідача в належній їй квартирі позбавляє її права розпоряджатися цією власністю на власний розсуд, зокрема, продати. Відповідач же з 2006 року знаходиться за межами України у Великій Британії. Відповідач ні в попереднє, ні в судове засідання не зявився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи. У зв'язку з цим суд, відповідно до ст. 225 ЦПК України, виніс ухвалу про заочний розгляд справи. Заслухавши позивача та дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого. Відповідно до копії договору дарування позивач є власником квартири [ADDRESS] (а.с.5). Згідно з копією свідоцтва про розірвання шлюбу, сторони розірвали шлюб 23 січня 2001 року (а.с.4). Відповідно до особового рахунку відповідач значиться зареєстрованим в [INFO] (а.с.6). Оцінюючи вищеперераховані докази відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, суд у відповідності із ст.ст.58, 59 ЦПК України вважає їх належними і допустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування та одержані у встановленому законом порядку. Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.383 цього ж Кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сімї, інших осіб. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перераховані вище норми цивільного законодавства дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, то положення ст.7 Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи, що позивач є власником спірної квартири, проживання та реєстрація відповідача в цій квартирі перешкоджає реалізації права власності та розпорядження ним, то відповідача слід визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням та усунути [PERSON] перешкоди в користуванні належним їй житлом шляхом зняття відповідача з реєстраційного обліку. На підставі вищенаведеного суд вважає, що позов підставний і підлягаючий задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати позивача у розмірі 487,20 грн. судового збору підтверджені відповідною квитанцією (а.с.1) і підлягають стягненню з відповідача на її користь.

Outcome: approved