Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про стягнення з відповідача Державного підприємства «Київський науково-дослідний інститут гідроприладів» заборгованості по заробітній платі за період з грудня 2014 року по березень 2020 року у сумі 157 357 грн. 47 коп.(сто п`ятдесят сім тисяч триста п`ятдесят сім грн. 47 коп.), моральної шкоди в сумі 10 000 (десять тисяч) грн. та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 10 000 (десять тисячі) грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що у відповідності до трудової книжки, вона перебувала у трудових відносинах з ДП «Київський науково-дослідний інститут гідроприладів», якими не виплачено заробутну плату в сумі 157357,47 грн, що доводиться довідкою №78/АДМ від 07.11.2020, виданою ДП «Київський науково-дослідний інститут гідроприладів» про заборгованість з виплати заробітної плати. Крім того у відподіності до акту виконаних робіт від 18.01.2021 та детального опису робіт (наданих послуг), виконаних для надання правничої допомоги від 18 січня 2021 року та квитанції до прибуткового касового ордера від 12 січня 2021 року нею сплачено 10000 грн. адвокатові за надання правничої допомоги. Просить суд стягнути не виплчену заробітну плату, моральну шкоду та витрати на правничу допомогу. Позивач [PERSON] надала до суду заяву про зменшення позовних вимог, відповідно до якої просила стягнути з відповідача заборгованість із виплати заробітньої плати та допустити негайне виконання рішення суду. Відповідач належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Це підтверджується зворотним повідомленням про вручення поштового відправлення від 01 березня 2021 року. Однак, у судове засідання представник відповідача не з`явився, але упродовж строку, наданого судом для надання відзиву, надав до суду відзив на позов, відповідно до якого позов визнає частково. А саме: просить задовольнити позовні вимоги щодо стягнення на користь [PERSON] заробітньої плати за період з грудня 2014 року по березень 2020 року у розмярі 157357 гривень 47 копійок та відмовити у задоволенні позовних вимог про стягнення на її корист моральної шкоди у розмірі 10000 гривень та витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 10000 гривень, як необгрунтованих. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши письмові матеріали справи, заяву позивача про уточнення позовних вимог, відзив відповідача суд приходить до висновку, що уточнений позов підлягає задоволенню. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. У період з 07 травня 2013 року до 27 березня 2020 року позивач [PERSON] працювала на посаді комірника бази відпочинку "Рокитне", що належить Державному підприємству «Київський науково-дослідний інститут гідроприладів», що підтверджується записами у її трудовій книжці. 27 березня 2020 року позивачка була звільнена у зв`язку з скороченням штату працівників, відповідно до пункту 1 статті 40 КЗпП України (наказ №8 від 26 березня 2020 року). Разом з тим, при звільненні [PERSON] , у день її звільнення із нею не було здійснено розрахунку по заробітній платі. Факт не проведення розрахунку у день звільнення [PERSON] підтверджується дрвідкою № 78/АДМ від 07 листопада 2020 року, виданою Державним підприємством «Київський науково-дослідний інститут гідроприладів». Відповідно до вказаної довідки заборгованість по виплаті заробітньої плати [PERSON] станом на 01 грудня 2020 року становить 157357 (сто пятдесят сім тисяч триста пятдесят сім) гривень 47 копійок. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Стаття 13 Конвенції гарантує кожному, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, право на ефективний спосіб юридичного захисту в національному органі. А статтею 1 Першого протоколу до Конвенції передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Згідно з практикою Суду до такого майна відносяться й грошові кошти (заробітна плата), відносно яких є достатньо конкретне і передбачуване відповідно до національного закону легітимне очікування (законне сподівання) (п. 31-46 рішення у справі «Будченко проти України»). Відповідно до статті 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Частина перша статті 47 КЗпП України передбачає, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Так, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення; якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок; про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до роз`яснень, наданих у пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» №9 від 06 листопада 1992 року, за загальним правилом індивідуальні трудові спори вирішуються судами безпосередньо або після їх попереднього розгляду комісією по трудових спорах (КТС). Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначені у Кодексі законів про працю України (далі КЗпП України). Відповідно до статті 4 КЗпП України, законодавство про працю складається з цього Кодексу та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. За змістом пункту 4 статті 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45). Відповідно до пункту першого частини 1 статті 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Частиною другою статті 233 КЗпП України передбачено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Враховуючи наведені положення законодавства, суд приходить до висновку, що трудові права позивача щодо отримання ним заробітної плати порушено відповідачем, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в частині їх обґрунтованості, яку встановлено судом. На підставі пункту 2 частини 1 статті 430 ЦПК України, необхідно допустити негайне виконання рішення у межах присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати. Нормою частини шостої статті 141 ЦПК України передбачено, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи судом на користь держави. Згідно із вимогами пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір в сумі 908 гривень 00 копійок за вимогами про стягнення заробітної плати. Разом тим, відповідно до вимог частини 1 статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Таким чином, враховуючи, що до початку розгляду справи по суті відповідач позов визнав стягненню на користь держави підлягає 50% судового збору, що становить 454 гривні. На підставі викладеного,

Outcome: approved