Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою [PERSON] , в якій просить суд визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартири [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначила, що вона є власницею квартири [ADDRESS] (на теперішній час - Чугуївського) району Харківської області. Відповідач [PERSON] є її колишнім чоловіком, якого вона за власною згодою зареєструвала у вказаній квартирі. З 2016 року відповідач фактично в квартирі не живе без поважних причин, житлом не цікавиться, не сплачує витрати на його утримання. В квартирі відсутні будь-які його особисті речі. Перешкод у користуванні жилим приміщенням йому ніхто не чинив. Тому позивач просить захистити її цивільне право власника шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки в зв`язку з реєстрацією відповідача в квартирі, у позивачки виникають труднощі в оформленні субсидії, збільшуються витрати на її утримання, тощо. 04.01.2021 року ухвалою Зміївського районного суду Харківської області позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження. В судові засідання, призначені на 26.01.2021 року, 25.02.2021 року учасники справи не з`явились. Позивач [PERSON] надала до суду заяву, в якій просила розглянути справу без її участі та наполягала на задоволенні позову. У разі повторної неявки відповідача не заперечувала проти ухвалення заочного рішення по справі. (а.с.18) Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про дату, місце і час судового розгляду повідомлявся судом належним чином, в тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади, причини неявки суду не повідомив, відзиву на позов чи інших клопотань щодо розгляду справи не подавав. Згідно довідки виконавчого комітету Зміївської міської ради Харківської області від 05.12.2020 року за № 1353/02-19, відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.13). Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 25.02.2021 року, на підставі ч.4 статті 223, п.4 ч.1 статті 280 ЦПК України, постановлено розглянути справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. В зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, відповідно до положень ч.2 статті 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши доводи позовної заяви та письмові докази, що містяться в матеріалах справи, суд встановив наступне: Відповідно до Договору купівлі-продажу квартири від 27.04.2002 року, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області Трубніковою В.В., позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.5). Згідно Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб № 6466 від 30.11.2020 року, у вказаній квартирі зареєстровані позивач [PERSON] та відповідач - її колишній чоловік [PERSON] (а.с.6) Як вбачається з копії паспорту позивача, 29.01.2008 року, позивач зареєструвала шлюб із відповідачем 29 січня 2008 року, який згідно рішення Зміївського районного суду Харківської області від 27.11.2017 року по цивільній справі № 621/1790/17 було розірвано. За змістом вказаного рішення, з 2016 року сторони мешкають окремо, спільних дітей від шлюбу не мають (а.с.3, 8) Згідно Акту обстеження від 01.12.2020 року, складеного депутатом Зміївської міської ради Харківської області Погорєловим В.А. в присутності свідків, відповідач [PERSON] з 2016 року у квартирі [ADDRESS] не проживає без поважних причин. Місце проживання відповідача не відоме. (а.с.7) Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд зазначає наступне: Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявне у позивача право власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405, 406 ЦК України, зокрема сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач [PERSON] був зареєстрований та проживав в спірній квартирі як член сім`ї власника і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Оскільки підставою для встановлення особистого сервітуту був факт спільного проживання позивача з відповідачем, то факт тривалого не проживання у вказаному будинку понад 1 один рік тягне за собою підставу припинення особистого сервітуту. Відповідач [PERSON] не проживає в спірному житловому будинку з 2016 року, тому суд приходить до висновку, що фактичне тривале непроживання відповідача у вказаному вище житловому приміщенні є обставиною, яка має істотне значення, а право відповідача на користування чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. В зв`язку з викладеним, суд вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати, що складаються з суми судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved