Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в обґрунтування якого вказав, що 14 липня 2017 року між ним та ТОВ «Єврокар Україна» 14 липня 2017 року було укладено договір № 3133 фінансового лізингу відповідно до якого відповідач зобовязується придбати та передати у позивача предмет лізингу транспортний засіб ZAZ Sens standard+. Вказує, що даний договір є недійсним з підстав ч. 1 ст. 220 ЦК України, як непосвідчений нотаріально. Ним на розрахунковий рахунок відповідача №25007532869, МФО 380805, код ЄДР 40481805 було сплачено 18000 грн. З призначенням платежу комісія за організацію по договору фінансового лізингу № 3130. У судовому засіданні [PERSON] доповнив позовні вимоги в частині визнання недійсним договору лізингу та просив суд стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Єврокар Україна» на його користь сплачені за нікчемним правочином договором фінансового лізингу №3133 від 14.07.2017 кошти у сумі 18000 грн. Представник відповідача ТОВ «Єврокар Україна» у судове засідання не з'явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце слухання справи повідомлений належним чином. Заяви про розгляд справи за його відсутності від відповідача також не надходило. Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань місце знаходження ТОВ «Єврокар Україна» вул. Бориспільська, 9, корп. 57, офіс 57/1 м. Київ. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 169, 224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. 23 жовтня 2017 року згідно зі ст. 225 ЦПК України постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. Згідно ст.ст. 10, 60 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб виникає спір. Дослідивши матеріали справи в межах наданих письмових доказів суд приходить до висновку про задоволення позову з наступних підстав та відповідних їм правовідносин. Судом установлено, що 14 липня 2017 року між [PERSON], та ТОВ «Єврокар України» було укладено Договір № 3133 фінансового лізингу з додатками, згідно якого позивач виступав в якості Лізингоодержувача, а ТОВ «Єврокар України» Лізингодавець. Предмет лізингу транспортний засіб ZAZ Sens standard+. (а.с. 4-17). Згідно до ст. 1 ЗУ «Про фінансовий лізинг» Фінансовий лізинг (далі - лізинг) - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. Згідно до ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про фінансовий лізинг»відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно до ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про фінансовий лізинг» Предметом договору лізингу (далі - предмет лізингу) може бути неспоживна річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Відповідно до п.п. 138.3.3 п. 138.3 ст. 138 Податкового кодексу України до 5 групи основних засобів віднесено транспортні засоби. Частиною 2 ст. 806 ЦК України встановлено, що до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Слід звернути увагу на те, що законодавець не обмежився лише загальними положеннями про найм, а й врахував особливості, що застосовані законом до відповідних різновидів предметів найму. Відповідно до ч. 3 ст. 760 ЦК України особливості найму окремих видів майна встановлюються цим Кодексом та іншим законом. Обовязковість нотаріального посвідчення договору найму транспортного засобу за участю фізичної особи визначено положенням ч. 2 ст. 799 ЦК України. Порядок посвідчення договорів лізингу транспортних засобів фізичними особами прямо визначено наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 р. № 296/5 «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України». Так, у відповідності до п. 3.12. договори лізингу транспортних засобів за участю фізичної особи посвідчуються нотаріусами з дотриманням загальних правил посвідчення договорів найму (оренди) та з урахуванням особливостей, установлених Цивільним кодексом України та Законом України «Про фінансовий лізинг». Таким чином, договір фінансового лізингу 14 липня 2017 року № 3133, укладений між [PERSON] та відповідачем ТОВ «Єврокар Україна» є недійсним, з підстав визначених положеннями ч. 1 ст. 220 ЦК України, так як він не посвідчений нотаріально. Згідно до ст. 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг» Договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який Лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до розділу договору «Визначення термінів», під Предметом лізингу розуміється транспортний засіб (автомобіль, сільськогосподарська техніка, комерційна, будівельна техніка та ін.), який підлягає обовязковій реєстрації в органах, які зобовязані проводити таку реєстрацію, та визначений в п. 1.1. даного Договору фінансового лізингу та у Специфікації яка міститься у Додатку № 2 даного Договору. Пунктом 1.1 Договору встановлено, що Предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб «ZAZ Sens», комплектація/модифікація «standard+», обєм/тип двигун «1,3», тип КПП «5МТ», привід «4х2». Додаток № 2 до договору містить наступну специфікацію: комплектація/модифікація «standard+», обєм/тип двигуна «1,3», тип КПП «5МТ», привід «4х2», ціна в доларах «6802,87 $»(а.с. 19). Згідно до п. 1 ст. 3 Закону України «Про фінансовий лізинг» предметом договору лізингу (далі предмет лізингу) може бути неспоживча річ, визначена індивідуальними ознаками та віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Статтею 7 Закону України «Про передачу, примусове відчуження або вилучення майна в умовах правового режиму воєнного чи надзвичайного стану» визначено вимоги до акту про примусове відчуження або вилучення майна. Так, в акті поміж іншого зазначаються: опис майна, достатній для його ідентифікації. Для нерухомого майна відомості про місцезнаходження (адреса), для рухомого майна (наземні, водні та повітряні транспортні засоби) відомості про реєстраційний номер транспортного засобу, марку, модель, номер шасі, рік випуску та інші реєстраційні дані. Крім цього, п. 8 Постанови КМУ від 7 вересня 1998 року № 1388, як зазначалось раніше, встановлено перелік документів, що підтверджують правомірність придбання транспортних засобів, їх складових частин, що мають ідентифікаційні номери, є оформлені та засвідчені в установленому порядку. Серед таких зокрема зазначена копія рішення суду, засвідчена в установленому порядку, із зазначенням юридичних чи фізичних осіб, які визнаються власниками транспортних засобів, марки, моделі, року випуску таких засобів, а також ідентифікаційних номерів їх складових частин. Тож п. 1.1 Договору фінансового лізингу № 3133 та Додаток № 2 до цього Договору не містять визначених законодавством індивідуальних ознак застосованих до транспортного засобу, що в даному випадку виступає в якості предмету лізингу. Враховуючи вищезазначені обставини, беручи до уваги вимоги ст.ст.203, 215, 216, 627 ЦК України, ст.ст. 6, 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг» Договір фінансового лізингу від 14.07.2017. № 3133, укладений між [PERSON] та відповідачем ТОВ «Єврокар Україна» є недійсним. [PERSON] на розрахунковий рахунок ТОВ «Єврокар Україна» відповідача №25007532869, МФО 380805, код ЄДР 40481805 було сплачено 18000 грн, призначення платежу: комісія за організацію по договору фінансового лізингу №3130, що підтверджується відповідною квитанцією відділення банку про перерахування та отримання зазначених коштів (а.с. 22). Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено істотні умови договору. Так істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 5 ст. 51 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» платіжні інструменти мають бути оформлені належним чином і містити інформацію про їх емітента, платіжну систему, в якій вони використовуються, правові підстави здійснення розрахункової операції і, як правило, держателя платіжного інструмента та отримувача коштів, дату валютування, а також іншу інформацію, необхідну для здійснення банком розрахункової операції, що цілком відповідають інструкціям власника рахунку або іншого передбаченого законодавством ініціатора розрахункової операції. Як вбачається із змісту договору фінансового лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті Лізингоодержувачем на користь Лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору. Згідно додатку № 1 до Договору, розмір адміністративного платежу, як зазначалося раніше, становить 18000,00 грн. З огляду на положення ст. 16 вказаного Закону адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Про те, що адміністративний платіж не є лізинговим платежем, свідчить і той факт, що у спірному Договорі у розділі «Визначення термінів», Лізинговий платіж і Адміністративний платіж мають свої окремі визначення, із яких також випливає, що Адміністративний платіж не підпадає під визначення Лізингового платежу, наведене у ст. 16 ЗУ «Про фінансовий лізинг». Вказану обставину підтверджує і той факт, що пунктом п. 12.1 оспорюваного Договору фінансового лізингу передбачено, що у випадку розірвання договору Лізингоодержувачем комісія за організацію даного договору Лізингоодержувачем не повертається. Зважаючи на вищевикладене, беручи до уваги вимоги ст.ст. 215, 216, 638, 837 ЦК України, ст. 11 ЗУ «Про фінансовий лізинг», ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» Договір фінансового лізингу від 14.07.2017 № 3133, укладений між сторонами є недійсним. Відповідно до п 7. Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Зміст розділу 12 Договору, зокрема, пункту 12.1, свідчить про встановлення жорсткої односторонньої відповідальності лише Лізингоодержувача за порушення зобов'язань за договором і за розірвання договору за його ініціативою. Положення розділу 12 Договору усувають відповідальність відповідача, не надають право споживачу вимагати дострокового розірвання договору, передбачають покладення на Лізингоодержувача штрафу за дострокове розірвання договору, і надають відповідачу право не повертати Адміністративний платіж за організацію договору та 40% суми Авансових платежів у випадку дострокового розірвання договору споживачем, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч. 1 ст. 7, п. 3 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав споживача на розірвання договору. В силу положень частин 1, 2, п. п. 2 - 4, 11-13 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» такі умови є несправедливими для позивача та відповідно до ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» підлягають визнанню недійсними. Статтею 34 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» прямо вказує на обовязковість ліцензування. Зокрема Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами: - страхової діяльності; - діяльності з надання послуг накопичувального пенсійного забезпечення; - надання фінансових кредитів за рахунок залучених коштів; - діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення діяльності, зазначеної у частині першій цієї статті, дозволяється тільки після отримання відповідної ліцензії. Особи, винні у здійсненні діяльності без ліцензії, несуть відповідальність згідно із законами України. Положеннямст. 227 ЦК України встановлено, що Правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином. Згідно з ч. 3ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів»споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, що повязані з порушенням їх прав. При зверненні до суду позивач був звільнений від сплати судового збору, тому на підставі ст.88 ч.2 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача. Оскільки позов майнового характеру задоволений то з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 640 грн за вимогу майнового характеру. На підставі викладеного,

Outcome: approved