Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просить в рахунок задоволення вимог [PERSON] за договором позики від 24 березня 2010 року в редакції відповідно до Додаткового договору від 22 липня 2010 року на суму 2 192 705,48 грн. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], житловою площею 27,8 кв. м., загальною площею 43,3 кв. м. шляхом надання іпотекодержателю [PERSON] права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу, для чого надати [PERSON] право пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви (в тому числі стосовно сімейного стану іпотекодавців [PERSON]), до Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України та інших державних органів, установ, підприємств, організацій, з питань отримання Витягів та інших документів, довідок про склад сім'ї, а також вчиняти всі інші дії, пов'язані з виконанням цих питань. Передати предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], житловою площею 27,8 кв. м., загальною площею 43,3 кв. м. - в управління Позивача [PERSON] на період до його реалізації за визначеною ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу. Виселити Відповідача [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Покласти на Відповідача понесені Позивачем та документально підтверджені судові витрати. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 24 березня 2010 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики , відповідно до якого [PERSON] позичив [PERSON] валютні цінності в сумі 10 400 доларів США, які відповідач зобов*язалась повернути частинами не пізніше 24 березня 2011 року. 22 липня 2010 року між сторонами був укладений Додатковий договір до Договору позики, яким були внесені зміни до Договору позики від 24 березня 2010 року, згідно яких [PERSON] отримала від [PERSON] валютні цінності у розмірі 21 700 доларів США, які відповідач зобов*залась повернути позивачу частинами( з розстроченням) не пізніше 24 липня 2011 року. Оскільки відповідачка свої зобов'язання за договором позики від 24 березня 2010 року не виконала і борг не повернула, [PERSON] був змушений звернутися до неї з позовом про стягнення суми боргу в судовому порядку. За результатами розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу від 22 травня 2014 року Комінтернівський районний суд м. Харкова ухвалив заочне рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задовольнив в повному обсязі і стягнув з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики в сумі 29 415,00 доларів США, що в еквіваленті за офіційним курсом НБУ станом на 22 травня 2014 року складає 345 051,48 грн. і неустойку в сумі 1 844 000, 00 грн. та судовий збір в розмірі 3 654,00 грн., а всього 2 192 705,48 грн. Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 травня 2014 року набрало законної сили. З метою забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором позики від 24 березня 2014 року за реєстровим № 959, того ж дня Відповідачем із Позивачем було укладено Іпотечний договір, 24 березня 2014 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим № 961 (надалі - «іпотечний договір») . За умовами Іпотечного договору, в забезпечення виконання зобов'язань Відповідача з повернення Позивачеві боргу за Договором позики, Відповідачі передали Позивачеві в іпотеку квартиру [ADDRESS], житловою площею 27,8 кв. м., загальною площею 43,3 кв. м. (надалі за текстом - предмет іпотеки). Як зазначено в укладеному між Відповідачеми та Позивачем іпотечному договорі, право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до умов договору та/або вимог закону належить виключно іпотекодержателю. Визначені іпотечним договором способи задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджають застосувати інші встановлені Законом України «Про іпотеку» способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач вважає, що під час розгляду справи за цим позовом і, власне, після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, Відповідач намагатиметься вчинити абсолютно всі можливі, в тому числі і протиправні, дії, аби пошкодити предмет іпотеки, знищити його або, щонайменш, істотно знецінити його вартості. У зв'язку з цим, разом з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування визначеної ст.38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу його іпотекодержателем будь-якій третій особі-покупцю, Позивач переконаний у необхідності і просить суд вжити заходи щодо збереження предмета іпотеки шляхом передання в його управління на період до реалізації іпотечного майна. Відповідачці за її адресою від імені Позивача його представником неодноразово було направлено письмову Вимогу про виконання обов*язків за договором позики в натурі. Добровільне виселення, звернення стягнення на предмет іпотеки. Зазначені вимоги були отримані відповідачкою, але проігноровані. Квартиру [ADDRESS], що є предметом іпотеки за іпотечним договором, Відповідачка так і не звільнила. У судовому засіданні представник позивача підтримав доводи позовної заяви та просив позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачка у судове засідання не з'явилась, письмових заперечень проти позову з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються, суду не надала, про час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно і належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до положень ст.ст. 224 - 226 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно договору позики, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим №959, 24 березня 2014 року позивач [PERSON] передав відповідачу [PERSON] в позику 10 400 доларів США з умовою повернення цих коштів частинами (з розстроченням) та кінцевим строком повернення 24 березня 2011 року (а.с.10). Заочним рішенням від 22.05.2014 року, яке набрало законної сили, по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу позовні вимоги задоволені в овному обсязі і стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу з урахуванням судових витрат в сумі 2 192 705,48 грн. Зазначене заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 22 травня 2014 року набрало законної сили. Таким чином, загальна сума боргу Відповідача перед Позивачем за укладеним ними договором позики вже була предметом судового розгляду і визначена судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому, в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України, додаткового доказування не потребує. За вимогами ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов'язання провинні виконуватися належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору і вимог закону. Наслідки порушення вимог позичальником передбачені ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України, відповідно до положень яких за умови встановлення договором повернення позики частинами, у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів за користування кредитом, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Згідно іпотечного договору від 24 березня 2010 року, реєстраційний номер 961, укладеного між позивачем та відповідачем, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], в забезпечення виконання зобов'язань Відповідача з повернення Позивачеві боргу за Договором позики, Відповідач передала Позивачеві в іпотеку квартиру [ADDRESS], житловою площею 27,8 кв. м., загальною площею 43,3 кв. м. (надалі за текстом - предмет іпотеки). Предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Відділом приватизації Державного житлового фонду Управління комунального майна та приватизації 14.06.2000 року, реєстраційний номер 3-00-205153, право власності зареєстровано Комунальним підприємством « Харківське міське бюро технічної інвентаризації» 29 червня 2000 року реєстраційний номер: П-3-24749. Відповідно до ч.1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Як зазначено в укладеному між Відповідачкою та Позивачем іпотечному договорі, право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до умов договору та/або вимог закону належить виключно іпотекодержателю. Визначені іпотечним договором способи задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджають застосувати інші встановлені Законом України «Про іпотеку» способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Частина 1 ст.38 Закону передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя за основним зобов'язанням шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві здійснюється за рішенням суду або на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель задовольняє свої вимоги за основним зобов'язанням у повному обсязі, що визначений на час виконання цих вимог, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки: витрат на утримання і збереження предмета іпотеки;витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору. Відповідно до ст. 39 Закону, саме рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як роз'яснено у п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). У відповідності із вимогами ст. 39 Закону України «Про іпотеку», задовольняючи вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, у своєму рішенні суд обов'язково зазначає, крім іншого, про вжиті ним заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.43 своєї Постанови від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Вимогами ч.3 ст.109 ЖК України передбачається, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим у ч. 1 ст. 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Отже, процедура проведення виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення передбачає можливість їх виселення в судовому порядку як під час задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в подальшому, але з дотриманням обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Недотримання вищезазначеної процедури є підставою для відмови в позові про виселення мешканців житлового приміщення, що є предметом іпотеки, і на яке звертається стягнення. Таким чином, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом із вимогою, передбаченою ч. 1 ст. 35 Закону № 898-ІУ. Як вбачається з матеріалів справи, 22 лютого 2013 року відповідачці за її адресою від імені Позивача його представником було направлено письмову Вимогу про усунення порушення виконання зобов*язань з поверення боргу, попередженням про зверенняс тягнення на премет іпотеки, з Вимогою про добровільне звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки за іпотечним договором, яка відповідачкою отримана. Однак до цього часу квартиру [ADDRESS], що є предметом іпотеки за іпотечним договором, відповідач не звільнила. Враховуючи вищевикладене, суд знаходить позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved