Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

Позивач ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» звернувся до суду з вказаним позовом та просить: - стягнути з [PERSON] на користь ДП "Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» матеріальну шкоду в сумі 24933,87 грн. завдану ним під час виконання своїх трудових обов'язків; - стягнути з відповідача на користь ДП "Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» понесені витрати на оплату судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що на ДП Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» з 28.11.2016 року по 26.12.2016 року згідно наказу від 18.11.2016 № 239 проведена повна інвентаризація активів та зобов'язань станом на 01.11.2016 року. Інвентаризація по будинку відпочинку «Чайка» проведена робочою інвентаризаційною комісією у присутності начальника групи соціального обслуговування [PERSON] [PERSON] в червні 2003 року наказом по підприємству №142 від 02.06.2003 року призначений директором бази відпочинку «Чайка». В жовтні 2012 року відповідно до наказу по підприємству №1488 від 01.10.2012 року [PERSON] призначений начальником групи соціального обслуговування підприємства. Пунктом 2.16 розділу 2 «Посадові обов'язки» посадової інструкцією №87-16-29-13 від 12.03.2013 року покладено на начальника групи соціального обслуговування підприємства ведення узагальненого обліку матеріальних засобів в натуральних показниках, щомісячно перевіряти наявність та стан матеріально-технічних цінностей, що знаходяться на підзвіті начальника групи соціального обслуговування підприємства, керівників підпорядкованих підрозділів, приймати міри щодо забезпечення збереження матеріальних засобів, іншого майна. Таким чином протягом 2003-2016 років [PERSON] здійснював організацію роботи будинку відпочинку «Чайка», в тому разі у його службові обовязки входило організація збереження матеріальних цінностей. Згідно наказу по підприємству №6 від 05.01.2017 року термін проведення інвентаризації майна будинку відпочинку «Чайка» було продовжено до 20.01.2017 року. 24.01.2017 року в.о. директора ДП «Авіакон» затверджений протокол засідання центральної інвентаризаційної комісії. За результатами інвентаризації виявлено нестачі основних засобів, малоцінних необоротних матеріальних активів та малоцінних швидкозношуваних предметів по будинку відпочинку «Чайка», що зафіксовано в порівняльних відомостях результатів інвентаризації, а саме: - основних засобів в кількості 9 шт.; - малоцінних необоротних матеріальних активів в кількості 163 шт.; - малоцінних швидкозношуваних предметів в кількості 2155 шт. В пояснювальній записці наданої начальником групи соціального обслуговування підприємства [PERSON] про причини нестачі, він повідомив, що не може вказати причини, які призвели до нестачі. Також він повідомив, що з його боку вжито всіх можливих заходів для збереження майна бази відпочинку «Чайка». Згідно ст. 130 Кодексу законів про працю України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності. Відповідно до п.5 ст. 134 КЗпП України, працівники несуть матеріальне відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємств, установі, організації, зокрема, у випадку, коли шкоди завдано недостачею. Працівники зобов'язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження власника або уповноваженого ним органу, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна власника, з яким складено трудовий договір, що визначено ст. 139 КЗпП України. Відповідно до ст. 135-3 КЗпП України, розмір заподіяної підприємству, установі, організації шкоди визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку виходячи з балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням зносу згідно з установленими нормами. У разі розкрадання, недостачі, умисного знищення або умисного зіпсуття матеріальних цінностей розмір шкоди визначається за цінами, що діють у даній місцевості на день відшкодування шкоди. Згідно статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. З метою визначення розміру шкоди за цінами, що діють у нашій місцевості. Позивачем було проведено незалежну оцінку збитків. Відповідно до Звіту про незалежну оцінку збитків від нестачі матеріальних цінностей (основні засоби, малоцінні необоротні матеріальні активи та малоцінні швидкозношувані предмети), яка була проведена суб'єктом оціночної діяльності [PERSON] на 21.09.2017 року, збитки становлять 18021,07 грн., в тому числі 17541,87 грн. - вартість матеріальних цінностей, які обліковувались за Відповідачем. А відповідно до Звіту про незалежну оцінку збитків від нестачі матеріальних цінностей (основні засоби), яка була проведена суб'єктом оціночної діяльності [PERSON] на 26.10.2017 року, збитки становлять 7392,00 грн. Таким чином, загальний розмір збитків від нестачі за наслідками інвентаризації на 01.11.2016 року складає 24933,87 грн. Листом від 20.07.2017 року №3543 відповідачу запропоновано в добровільному порядку здійснити покриття заподіяної підприємству шкоди. Але лист було повернуто поштою у зв'язку з закінченням встановленого строку зберігання. Отже, добровільно відшкодувати шкоду відповідач не погоджується. У звязку зі зміною в організації виробництва і праці 24 січня 2017 року Відповідача було звільнено на підставі наказу від 20.01.2017 року №132. Втім, звільнення працівника не припиняє обов'язку відшкодувати заподіяну підприємству шкоду. Представник позивача [PERSON], в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві, відповіді на відзив та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечували з підстав викладених в відзиві на позовну заяву. Ухвалою судді Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 28 грудня 2017 року дану справу прийнято до розгляду, відкрито в даній справі провадження та справа призначена до підготовчого судового засідання на 17 січня 2018 року. Протокольною ухвалою головуючого Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 17 січня 2018 року оголошено перерву у справі до 05 лютого 2018 року. Протокольною ухвалою головуючого Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 0 5 лютого 2018 року підготовче судове засідання відкладено на 08 лютого 2018 року, зобовязано відповідача надати заперечення на відповідь на відзив. Протокольною ухвалою головуючого Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 08 лютого 2018 року підготовче судове засідання відкладено на 14 лютого 2018 року у звязку з хворобою відповідача. Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 лютого 2018 року з позивача витребувано документи. Ухвалою Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 14 лютого 2018 року справу призначено до судового розгляду на 26 лютого 2018 року. Протокольною ухвалою головуючого Конотопського міськрайонного суду Сумської області від 26 лютого 2018 року у звязку з клопотанням відповідача про надання часу для ознайомленням з матеріалами справи судовий розгляд відкладено на 13 березня 2018 року. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], відповідача [PERSON] та його представника [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що згідно наказу директора ДП МОУ «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» №142 від 02.06.2003 року [PERSON] призначений директором бази відпочинку «Чайка» (т.1, а.с.6-10). 09.09.2005 року між ДП «Авіакон» та директором бази відпочинку [PERSON] був укладений договір №10 про повну матеріальну відповідальність (т.1, а.с.97). Згідно наказу директора ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» №1488 від 01.10.2012 року [PERSON], директором бази відпочинку «Чайка» з 01 жовтня 2012 року переведений на посаду начальника групи соціального обслуговування підприємства (т.1, а.с.11). Таким чином, суд вважає, що дія договору №10 про повну матеріальну відповідальність від 09.09.2015 року [PERSON] як директора будинку відпочинку «Чайка», припинилася. Пунктом 2.16 розділу 2 «Посадові обов'язки» посадової інструкції №87-16-29-13 від 12.03.2013 року покладено на начальника групи соціального обслуговування підприємства ведення узагальненого обліку матеріальних засобів в натуральних показниках, щомісячно перевіряти наявність та стан матеріально-технічних цінностей, що знаходяться на підзвіті начальника групи соціального обслуговування підприємства, керівників підпорядкованих підрозділів, приймати міри щодо забезпечення збереження матеріальних засобів, іншого майна (т.1, а.с.12-18). З 28.11.2016 року по 26.12.2016 року згідно наказу від 18.11.2016 № 239 на ДП Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» проведена повна інвентаризація активів та зобов'язань станом на 01.11.2016 року. Інвентаризація по будинку відпочинку «Чайка» проведена робочою інвентаризаційною комісією у присутності начальника групи соціального обслуговування [PERSON] Згідно наказу по підприємству №6 від 05.01.2017 року термін проведення інвентаризації майна будинку відпочинку «Чайка» було продовжено до 20.01.2017 року (т.1, а.с.19-22). 24.01.2017 року в.о. директора ДП «Авіакон» затверджений протокол засідання центральної інвентаризаційної комісії. За результатами інвентаризації виявлено нестачі основних засобів, малоцінних необоротних матеріальних активів та малоцінних швидкозношуваних предметів по будинку відпочинку «Чайка», що зафіксовано в порівняльних відомостях результатів інвентаризації, а саме: - основних засобів в кількості 9 шт.; - малоцінних необоротних матеріальних активів в кількості 163 шт.; - малоцінних швидкозношуваних предметів в кількості 2155 шт. (т.1, а.с.23-32). Відповідно до Звіту про незалежну оцінку збитків від нестачі матеріальних цінностей (основні засоби, малоцінні необоротні матеріальні активи та малоцінні швидкозношувані предмети), яка була проведена суб'єктом оціночної діяльності [PERSON] на 21.09.2017 року, збитки становлять 18021,07 грн., в тому числі 17541,87 грн. - вартість матеріальних цінностей. А відповідно до Звіту про незалежну оцінку збитків від нестачі матеріальних цінностей (основні засоби), яка була проведена суб'єктом оціночної діяльності [PERSON] на 26.10.2017 року, збитки становлять 7392,00 грн. Таким чином, загальний розмір збитків від нестачі за наслідками інвентаризації на 01.11.2016 року складає 24933,87 грн. (т.1, а.с.36-95) У звязку зі зміною в організації виробництва і праці 24 січня 2017 року [PERSON] було звільнено на підставі наказу від 20.01.2017 року №132 (т.1,а.с.96). До правовідносин працівника та роботодавця з приводу матеріальної відповідальності за заподіяну шкоду, слід застосовувати положення Глави ІХ КЗпП України. Стаття 130 КЗпП України містить загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників. У ч.1 ст. 130 КЗпП України передбачена матеріальна відповідальність працівників за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обовязків. За трудовим законодавством субєктом матеріальної відповідальності може бути лише працівник, якій знаходиться в трудових правовідносинах з підприємством, установою, організацією і заподіяв матеріальну шкоду внаслідок трудового майнового правопорушення, тобто невиконання чи неналежного виконання покладених на нього трудових обовязків. Трудові обовязки працівника визначаються законодавством, трудовим договором, посадовою інструкцією, наказами керівника тощо. При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника (ч. 2 ст. 130 КЗпП України). Згідно з ч. 2 ст. 130 КЗпП України умовами настання матеріальної відповідальності є: 1) пряма дійсна шкода; 2) протиправна поведінка працівника; 3) вина в діях чи бездіяльності працівника; 4) прямий причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльністю працівника і шкодою, яка настала. Обовязок доводити наявність зазначених умов, відповідно до ст.138 КЗпП України, покладається на власника або уповноважений ним орган. Відсутність підстав чи однієї з умов матеріальної відповідальності звільняє працівника від обовязку відшкодувати заподіяну шкоду. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Статтею 135-1 КЗпП встановлено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками, які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт затверджено постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 року № 447/24. Відповідно до розяснень, які містяться у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» від 29 грудня 1992 р. № 14, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов'язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно зі ст. 135-1 КЗпП може бути укладено такий договір, та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладено лише обмежену матеріальну відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. У правовому висновку ВСУ від 25 квітня 2012 року у справі № 6-16цс12 зазначено, що договори про повну матеріальну відповідальність з працівниками, чиї посади (виконувана робота) в Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, які були передані їм для збереження, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування в процесі виробництва не вказані, юридичної сили не мають і не можуть бути підставою для матеріальної відповідальності у повному розмірі заподіяної з їх вини шкоди. Отже, договори про повну матеріальну відповідальність можна укладати в письмовій формі тільки з працівниками визначених категорій. Договори про повну матеріальну відповідальність, укладені з особами, які не включені до переліку категорій працівників, з котрими можна такі договори укладати, є недійсними. Договір про повну матеріальну відповідальність може бути укладений лише при дотриманні сукупності умов, передбачених КЗпП, а саме: 1) якщо виконувана працівником робота безпосередньо повязана із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням в процесі виробництва цінностей; 2) якщо цінності були передані працівнику; 3) якщо виконувана працівником робота передбачена Переліком посад і робіт; 4) якщо працівник на момент укладення такого договору досяг 18 річного віку. Якщо не дотримано цих умов, працівники нестимуть матеріальну відповідальність на загальних підставах (в межах середнього місячного заробітку). Проте, посада та робота начальника групи соціального обслуговування підприємства не входить до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються робітниками, з якими підприємством, установою, організацією можуть укладатися письмові договори про повну матеріальну відповідальність. Крім того, в судовому засіданні встановлено і це визнано сторонами, що між позивачем та [PERSON] як начальником групи соціального обслуговування підприємства договір про повну матеріальну відповідальність не укладався. Згідно з п. 2.16. розділу ІІ Посадової інструкції, начальник групи соціального обслуговування підприємства веде узагальнений облік матеріальних засобів в натуральних показниках, щомісячно перевіряє наявність та стан матеріально-технічних цінностей, що знаходяться на підзвіті начальника групи соціального обслуговування підприємства, керівників підпорядкованих підрозділів, приймає міри щодо забезпечення збереження матеріальних засобів, іншого майна. Посадовою інструкцією не визначено безпосереднього обовязку [PERSON] щодо зберігання цінностей зазначених в інвентаризаційних описах. Відповідно до розділу IV Посадової інструкції, начальник групи соціального обслуговування підприємства несе відповідальність за виконання всіх покладених на нього посадових обовязків. Але дана інструкції не містить норм відповідальності останнього за невиконання всіх покладених на нього посадових обовязків та за завдання матеріальної шкоди. Докази того, що останній був працівником чи складу, чи будинку для відпочиваючих, чи його робочим місцем був певний склад чи будинок, реальне зберігання матеріальних цінностей на складах чи будинках, їх місцезнаходження і назви (номери) тощо, в матеріалах справи відсутні. Таким чином, до трудових функцій начальника групи соціального обслуговування підприємства [PERSON] не входило виконання роботи, безпосередньо повязаної із зберіганням матеріальних цінностей. Отже, висновок позивача щодо покладення на [PERSON] обовязку повної матеріальної відповідальності через виконання ним передбачених посадовою інструкцією робіт по прийому міри щодо забезпечення збереження матеріальних засобів є безпідставним. Згідно з пунктом 2 частини першої статті 134 КЗпП відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли майно та інші цінності були одержані працівником під звіт за разовою довіреністю або за іншими разовими документами. Як встановлено в судовому засіданні і це визнали сторони, за разовою довіреністю або за іншими разовими документами матеріальні цінності, під звіт відповідачу не передавались, тому відсутні правові підстави для притягнення його до повної матеріальної відповідальності і з цих підстав. Статтею 132 КЗпП передбачено, що за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обовязків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Під прямою дійсною шкодою, зокрема, слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінності майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обовязків, грошові виплати. З урахуванням викладеного, до категорії прямої дійсної шкоди належить недостача матеріальних цінностей, виявлена у матеріально відповідальної особи або в іншої особи, якій матеріальні цінності передані у звязку з виконанням нею трудових обовязків. Проте, судом встановлено, що відповідно до посадової інструкції [PERSON] не є матеріально відповідальною особою, його посада не віднесена до категорій працівників, з якими може бути укладено договір про повну матеріальну відповідальність. Письмовий трудовий договір між сторонами не укладався, посадовою інструкцією начальника групи соціального обслуговування підприємства не визначено безпосереднього обовязку щодо зберігання матеріальних цінностей. За таких обставин, правових підстав для покладення на відповідача обмеженої матеріальної відповідальності за статтею 132 КЗпП України також не вбачається. Частиною 1 ст. 131 КЗпП України передбачено обовязок власника або уповноважений ним орган створити працівникам умови, необхідні для нормальної роботи і забезпечення повного збереження дорученого їм майна. Виходячи з положень ч. 1 ст. 137 КЗпП України, при визначенні розміру шкоди, що підлягає покриттю, крім прямої дійсної шкоди, необхідно враховувати ступінь вини працівника і ту конкретну обстановку, за якої шкоду було заподіяно. Коли шкода стала наслідком не лише винної поведінки працівника, але й відсутності умов, що забезпечують збереження матеріальних цінностей, розмір покриття повинен бути відповідно зменшений. Якщо ж власник зазначені свої обовязки не виконав, а вини працівника в незабезпеченні збереження майна власника немає, працівник взагалі не може нести матеріальну відповідальність. Позивачем не спростовані твердження відповідача про те, що повну матеріальну відповідальність та безпосередню відповідальність за збереження матеріальних цінностей, які зберігалися в будинках несли медсестра-сестра-господарка. Вказане також підтверджується договорами про повну матеріальну відповідальність та наказами по підприємству (т. 1,а.с.220-231). Відповідно до ст. 30 КЗпП, працівник повинен виконувати доручену йому роботу особисто. За змістом ч. 2 ст. 130 КЗпП, матеріальна відповідальність працівника за трудовим правовідношенням має особистий характер. Таким чином, встановити причинний зв'язок між протиправною і винною дією чи бездіяльність відповідача і майновою шкодою, яка сталася, неможливо. Протиправна поведінка працівника це поведінка працівника, який не виконує чи неналежним чином виконує трудові обов'язки, передбачені приписами правових норм, трудовими договорами, наказами та розпорядженнями підприємств, установ та організацій. Обов'язковою умовою притягнення працівника до матеріальної відповідальності є вина. Працівник визнається винним у заподіянні шкоди, якщо протиправне діяння вчинене ним умисно або з необережності. Обовязок щодо безпосереднього зберігання цінностей зазначених в інвентаризаційних описах трудовим договором та посадовою інструкцією відповідача не передбачено, тому вини [PERSON] в незабезпеченні збереження майна власника не вбачається. Слід також зазначити, що висновок позивача про наявність підстав для відшкодування шкоди завданої працівником роботодавцю, з підстав, передбачених п 5 ч 1 ст. 134 КЗпП України не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону. Позивач не врахував, що відповідно до п.5 ст. 134 КЗпП працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли цю шкоду завдано недостачею, умисним знищенням або умисним зіпсуттям матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, а також інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування, і при цьому йдеться про недостачу (витрату) матеріальних цінностей, виданих працівнику як предмет або засіб праці. Проте, як встановлено судом, предметом недостачі були товарно-матеріальні цінності, які передавались відповідачу не були ні предметом, ні засобом праці. За таких обставин, позивач, як роботодавець, не довів підстав матеріальної відповідальності відповідача, зокрема, факту порушення працівником трудових обов'язків, причинного зв'язку між порушенням та завданою шкодою, а також вини працівника. Відповідно до ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень... Згідно із ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цих Кодексом випадках. З огляду на те, що позивач просить притягнути відповідача до повної матеріальної відповідальності, а до положень статей 12 і 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. Відповідно до статті 19 Конституції України, статті 2 ЦПК України та з урахуванням положення частини пятої статті 12 ЦПК України вийти за межі заявлених вимог суд має право лише у випадках, прямо передбачених законом. Тому, враховуючи, що для виходу за межі заявлених позовних вимог немає прямо передбачених законом підстав, суд розглядає та вирішує справу в межах заявлених ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» вимог та беручи до уваги, що в судовому засіданні достатніх підстав для притягнення [PERSON] до повної матеріальної відповідальності не встановлено, то суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з ДП «Конотопський авіаремонтний завод «Авіакон» на користь [PERSON] 5000 грн. сплачених витрат на професійну правничу допомогу, що підтверджується актом виконаних робі ( т.2, а.с.55)

Outcome: approved