Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] подав до суду позовну заяву до [PERSON] про визнання квартири по [ADDRESS] та нежитлового приміщення (гаража) по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя, визнання за ним права власності на Ѕ частини вказаних квартири та нежитлового приміщення (гаража). В обгрунтування позову зазначено, що 25 травня 2007 року між сторонами було зареєстровано шлюб, який розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 лютого 2020 року. Від даного шлюбу в них народилась дочка [PERSON] , [INFO] . За час шлюбу, а саме 05 грудня 2012 року сторони придбали квартиру за адресою: [ADDRESS] та 07 листопада 2018 року нежитлове приміщення (гараж) за адресою: [ADDRESS] . Позивач намагався в добровільному порядку домовитися з відповідачем про поділ спільного майна, від чого вона відмовилась. З цих підстав позивач просить провести поділ майна у судовому порядку. Оскільки спірне майно нажите за час шлюбу, частки кожного з подружжя є рівними, позивач вважає, що його право на Ѕ частину вищевказаних квартири та гаража порушено та підлягає судовому захисту. Ухвалою судді від 16 квітня 2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання 18 травня 2020 року на 15 год. 10 хв. 12 травня 2020 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. У відзиві зазначено, що на час перебування у шлюбі сторонами було придбано нежитлове приміщення (гараж) загальною площею 31,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Даним приміщенням на даний час користується позивач. Також вона особисто за власні кошти придбала квартиру загальною площею 64,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , свідоцтво про право власності на нерухоме майно видане 05 грудня 2012 року. Спірна квартира не може бути предметом поділу, оскільки це її особиста приватна власність. Так, 04 лютого 2011 року між нею та приватним підприємцем [PERSON] було укладено договір на участь у співпраці в організації будівництва щодо придбання спірної квартири. Згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера №04/02 від 04 лютого 2011 року вона особисто внесла 240000 грн. у рахунок оплати за квартиру за адресою: [ADDRESS] . Після завершення будівництва будинку по [ADDRESS] та здачі його в експлуатацію 05 грудня 2012 року вона набула право приватної власності на квартиру. Кошти на купівлю спірної квартири надала їй її мати [PERSON] . У період з 16 липня 2008 року по 21 липня 2008 року [PERSON] зняла з рахунку ВАТ КБ «Надра» значну суму коштів, у межах 350000 гривень, які залишались вдома у матері до моменту купівлі квартири. Крім того, саме її батьки надали кошти на ремонт квартири та купівлю меблів. Усі комунальні послуги за спірну квартиру завжди оплачувались та оплачуються виключно нею. У них із позивачем станом на 02 лютого 2011 року не було таких великих заощаджень, які були б набуті та отримані у результаті спільної праці чи ведення спільного господарства подружжя, тому вони не могли за власні кошти подружжя придбати окрему квартиру у місті Тернополі. Її батьки, дбаючи про неї, власну доньку, надали їй кошти, які заощаджували протягом багатьох років, у дарунок з метою придбання нею власної квартири. Позивачем не надано суду жодних доказів того, що дана квартира частково придбана за його кошти, не надано документів про працевлаштування на період придбання спірної квартири, наявності вкладів, заощаджень тощо. Усі документи на квартиру оформлені на неї, оскільки ця квартира була і є її особистою приватною власністю. Даний факт добре відомий позивачу, однак він вводить суд в оману шляхом надання неправдивої інформації. Крім цього, до спільного майна подружжя належав автомобіль, Volkswagen Passat 2010, придбаний у лютому 2018 року, яким вона завжди користувалась, однак у 2019 році позивач, без її відому, продав автомобіль своєму батькові. Договір купівлі-продажу цього автомобіля може бути предметом нового позову з приводу визнання його недійсним, оскільки згоди дружини не надавалось. Саме позивач ініціював у суді позов про розірвання шлюбу, а також під час переїзду із квартири відповідача позивач забрав спільні заощадження подружжя та привласнив їх особисто собі. Крім цього, позивач постійно здійснює психологічне та фізичне насильство щодо неї, що підтверджується постановами суду. У спірній квартирі вона зареєстрована та проживає разом з дочкою, вони бояться позивача, живуть у постійному стресі та неспокої, тому що дитина завжди була свідком неправомірної поведінки батька по відношенню до матері. З метою мирного врегулювання спору та уникнення будь-яких конфліктів відповідач має намір повністю відмовитись від нежитлового приміщення (гаража) загальною площею 31,5 кв.м. за адресою: [ADDRESS] в користь позивача, за умови зменшення ним позовних вимог, в повному розмірі, щодо квартири. Посилаючись на наведене, відповідач просила відмовити у задоволенні позову в частині визнання спірної квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання права власності на неї за позивачем. Позовні вимоги в частині визнання спірного нежитлового приміщення (гараж) спільною сумісною власністю подружжя визнала. За клопотанням представника позивача [PERSON] адвоката Вереса М.Я. підготовче судове засідання, призначене на 18 травня 2020 року на 15 год. 10 хв., відкладене на 18 червня 2020 року на 15 год. 30 хв. 28 травня 2020 року від представника позивача [PERSON] адвоката Вереса М.Я. надійшла відповідь на відзив. У відповіді на відзив зазначено, що позивач заперечує факт придбання спірної квартири матір`ю відповідача [PERSON] . Позивач перебував на заробітках за кордоном та привозив додому готівкові кошти. Саме він оплачував кошти [PERSON] для дольової участі в будівництві спірної квартири. Крім цього, з 01 липня 2009 року по 04 січня 2010 року позивач працював у фермерському господарстві «Садки-Сад». Кошти на спірну квартиру були зароблені сторонами спільно, однак квартира була оформлена на відповідача, оскільки сторони розуміли, що це їхня спільна сумісна власність подружжя. Зазначає, що наявність у [PERSON] станом на 21 липня 2008 року коштів на рахунку не є належними та допустимими доказами у справі, оскільки спірна квартира купувалась 04 лютого 2011 року та відсутні будь-які докази про те, що [PERSON] надавала кошти на придбання квартири. Ухвалою суду від 18 червня 2020 року витребувано у Державної прикордонної служби України відомості про перетин кордону України [PERSON] в період з 01 січня 2000 року по 2019 рік включно. Підготовче судове засідання у справі відкладено на 20 липня 2020 року на 16 год. 20 липня 2020 року ухвалою суду, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника позивача про виклик свідка [PERSON] та клопотання представника відповідача про виклик свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , закрито підготовче судове засідання у справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 21 вересня 2020 року на 12 год. 30 хв. У судовому засіданні 21 вересня 2020 року розпочато судовий розгляд, допитано свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та оголошено перерву у розгляді справи до 21 жовтня 2020 року до 11 год. У судовому засіданні 21 жовтня 2020 року продовжено судовий розгляд, допитано свідка [PERSON] , досліджено письмові докази та оголошено перерву у розгляді справи до 25 листопада 2020 року до 11 год. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] просили позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] заперечили проти задоволення позову в частині визнання квартири по [ADDRESS] спільною сумісною власністю подружжя та визнання за позивачем права власності на 1/2 її частину, посилаючись на обставини, які викладені у відзиві. Щодо задоволення інших вимог позову не заперечили. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 лютого 2020 року, яке набрало законної сили, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 25 травня 2007 року, про що зроблено актовий запис №3 Садківською сільською радою Заліщицького району Тернопільської області. [INFO] від шлюбу сторін народилась дочка [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 28 січня 2020 року. 04 лютого 2011 року між [PERSON] (Сторона 1) та [PERSON] (Сторона 2) укладено договір на участь у співпраці в організації будівництва. Відповідно до п. 1.1. вказаного договору Сторона 1 в порядку та на умовах, визначених цим договором, приймає Сторону 2 в участь у організації будівництва двокімнатної квартири, приблизною площею 60 кв.м. на четвертому поверсі в правій частині будівлі по [ADDRESS] , шляхом оплати або надання послуг Стороною 2 будівництва квартири в обсягах та в порядку, що передбачено п. 3 договору. Як убачається з квитанції до прибуткового касового ордера №04/02 від 04 лютого 2011 року, приватним підприємцем [PERSON] прийнято від [PERSON] грошові кошти у сумі 240000 грн. згідно з договором на участь у співпраці в організації будівництва від 04 лютого 2011 року. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №04/03 від 14 березня 2012 року, ПМП «Софіт» прийнято від [PERSON] грошові кошти у сумі 6000 грн. згідно з договором дольової участі по [ADDRESS] . Як слідує зі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05 листопада 2012 року серії [NUMBER] , [PERSON] є власником квартири по [ADDRESS] , загальною площею 64,8 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м. 07 листопада 2018 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено договір купівлі-продажу нерухомого майна. Відповідно до п. 1.1. вказаного договору за цим договором Продавець передає у власність, а Покупець приймає у власність нежитлове приміщення, господарське приміщення [ADDRESS] . Як убачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта №199527862 від 09 лютого 2020 року, [PERSON] є власником квартири по [ADDRESS] , загальною площею 64,8 кв.м., житловою площею 30,1 кв.м. Підстава виникнення права власності: свідоцтво про право власності серії [NUMBER] від 05 грудня 2012 року. Крім цього, із вказаної довідки слідує, що [PERSON] є власником нежитлового приміщення [ADDRESS] , загальною площею 31,5 кв.м. Підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу нерухомого майна, серія та номер: 1092, виданий 07 листопада 2018 року приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Миськів М.М. Як убачається з платіжних доручень від 16 липня 2008 року №7 ВАТ КБ «Надра», здійснено безготівкове поповнення картки [PERSON] на суму 29000 грн., від 16 липня 2008 року №1 на суму 100000 грн., від 16 липня 2008 року №4 на суму 29235 грн., від 17 липня 2008 року №2 на суму 28780 грн., від 17 липня 2008 року №6 на суму 28349 грн., від 17 липня 2008 року №4 на суму 28564 грн., від 18 липня 2008 року №6 на суму 27400 грн., від 18 липня 2008 року №8 на суму 25998 грн., від 18 липня 2008 року №2 на суму 27829 грн., від 18 липня 2008 року №4 на суму 27621 грн., від 21 липня 2008 року №2 на суму 17169 грн. Відповідно до квитанцій від 16 липня 2008 року, ВАТ КБ «Надра» видав готівкові кошти у розмірі 99245 грн., від 16 липня 2008 року у розмірі 29015 грн., від 17 липня 2008 року у розмірі 28795 грн., від 17 липня 2008 року у розмірі 28349 грн., від 17 липня 2008 року у розмірі 28564 грн., від 17 липня 2020 року у розмірі 28142 грн., від 17 липня 2020 року у розмірі 27829 грн., 18 липня 2008 року у розмірі 27415 грн., від 18 липня 2008 року у розмірі 27621 грн. від 18 липня 2008 року у розмірі 25998 грн., від 18 липня 2008 року у розмірі 1200 грн., від 19 липня 2008 року у розмірі 12000 грн., від 21 липня 2008 року у розмірі 17040 грн., від 21 липня 2008 року у розмірі 13800 грн. З платіжних доручень АТ КБ «ПриватБанк» від 04 жовтня 2018 року, від 02 листопада 2018 року, від 30 листопада 2018 року, від 04 жовтня 2018 року, від 25 грудня 2018 року, від 11 березня 2019 року, від 08 квітня 2019 року, від 21 квітня 2019 року, від 23 травня 2019 року, від 18 серпня 2018 року, 03 листопада 2018 року, від 04 листопада 2019 року, від 12 грудня 2019 року, від 27 січня 2020 року, від 28 лютого 2020 року вбачається, що [PERSON] здійснювала оплату комунальних послуг. Як убачається з бланків замовлень від 12 вересня 2013 року, [PERSON] замовила у СПД [PERSON] кухню вартістю 35\~000 грн. та шафу-купе вартістю 37\~600 грн. Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 січня 2020 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. 21 січня 2020 року відносно [PERSON] винесено терміновий заборонний припис стосовно кривдника. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 07 лютого 2020 року видано обмежувальний припис [PERSON] на строк один місяць. Постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2020 року [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 18 березня 2020 року відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про видачу обмежувального припису. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 27 квітня 2020 року постанову Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 13 березня 2020 року в частині визнання [PERSON] винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, скасовано. Як убачається з копії трудової книжки [PERSON] серії [NUMBER] від 01 липня 2009 року, останній запис у ній здійснений 04 січня 2010 року про звільнення з роботи згідно п. 1 ст. 36 КЗпП України. Відповідно до договору комісії № 52/15555 від 17 грудня 2019 року ПП «Сільгоспагроторг» (комісіонер) зобов`язався за дорученням [PERSON] (комітента) за винагороду здійснити для комітента продаж комбайна бурякозбирального. Згідно з договором купівлі-продажу №52/1555 від 17 грудня 2019 року, укладеним між ПП «Сільгоспагроторг» (Продавець) та [PERSON] (Покупець), [PERSON] придбала у ПП «Сільгоспагроторг» комбайн бурякозбиральний. Відповідно до відповіді Державної прикордонної служби №0.184-18286/0/15-20 від 08 липня 2020 року інформація про перетин кордону зберігається за останні 5 років та в період з 01 липня 2015 року по 31 грудня 2019 року [PERSON] неодноразово перетинав кордон України, зокрема з 30 червня 2017 року по 11 листопада 2019 року. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він знає сторін, оскільки вони мають квартиру в будинку, який він у свій час будував. Він був директором ПМП «Софіт». При укладенні договору купівлі-продажу спірної квартири в нього в кабінеті були присутні обоє зі сторін. Кошти за квартиру йому принесли сторони. Хто саме передав йому кошти за квартиру, він не пам`ятає. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є матір`ю відповідача [PERSON] . Все життя зі своїм чоловіком вони працювали та відкладали кошти. В липні 2008 року у неї був відкритий рахунку у банку «Надра». Після того, як пішли чутки про банкрутство банку, вона зняла грошові кошти зі свого рахунку в розмірі 350000 грн. Ці гроші вона нікуди не вкладала та тримала вдома. В 2011 році до неї звернулась дочка з проханням дати гроші для купівлі спірної квартири. Вона передала грошові кошти у розмірі 240000 грн., 1000 доларів США та 500 доларів США своєму чоловіку [PERSON] . Чоловік взяв кошти та разом зі сторонами поїхав до м. Тернополя. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснив, що він є батьком відповідача [PERSON] . Спірна квартира була куплена за їх кошти у розмірі 240000 грн. Вказані грошові кошти були на рахунку в його дружини. Одного дня до нього подзвонила його дочка та попросила дати гроші на придбання квартири. Дружина передала йому 250000 грн. та 04 лютого 2011 року він разом зі сторонами поїхав до Тернополя купувати квартиру. Прийшовши до пана [PERSON] , в його кабінеті перебувало двоє сторонніх осіб, які повідомили їм про те, що вони хочуть отримати від них вказані кошти, а пан [PERSON] , в свою чергу, оформить сторонам спірну квартиру. Грошові кошти у розмірі 240000 грн. він віддав вказаним особам. Пан [PERSON] запитав, хто передав кошти, та відповідач відповіла, що це її батько. Крім цього, він особисто доплатив грошові кошти у розмірі 24000 грн. за додаткову площу спірної квартири. Позивач [PERSON] прийшов купувати квартиру, не маючи жодних коштів. Всі кошти на ремонт спірної квартири у розмірі 10000 доларів США вони з дружиною надали у 2012 році. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона є сестрою відповідача [PERSON] 04 лютого 2011 року спірна квартира була придбана за 240000 грн. за кошти їх батьків. Купувати квартиру їхали її батько, позивач та відповідач. Грошові кошти у розмірі 240000 грн., 500 доларів США та 1000 доларів США її матір [PERSON] передала її батьку [PERSON] . Позивач [PERSON] не надавав будь-яких коштів на придбання спірної квартири. До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує такі норми права: У статті 60\~СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 57\~СК України (в\~редакції,\~чинній на\~момент виникнення\~спірних правовідносин)\~встановлено,\~що особистою\~приватною власністю\~дружини,\~чоловіка,\~є:\~1)\~майно,\~набуте нею,\~ним до\~шлюбу; 2)\~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але на\~підставі договору\~дарування або\~в порядку\~спадкування; 3)\~майно,\~набуте нею,\~ним за\~час шлюбу,\~але за\~кошти,\~які належали\~їй,\~йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до\~Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. За змістом статей 69, 70\~СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325\~ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. У частині другій статті 89\~ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно з положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Віднесення спірного майна, яке було придбано за час перебування у шлюбі, до спільної сумісної власності подружжя, де частки чоловіка та дружини є рівними, повністю узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Аналогічна правова позиція викладена й у постанові Верховного Суду у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 лютого 2020 року у справі №725/1776/18, у якій Верховний Суд вказав, що висновок судів попередніх інстанцій про те, що сам по собі факт придбання спірного майна у період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, є неправильним та суперечить нормам матеріального права, що в свою чергу нівелює правовий режим спільного сумісного майна подружжя, закріпленого законодавцем в ЦК України та в СК України. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відтак, висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 та в постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі №725/1776/18, повинні бути враховані при застосуванні норм права до спірних правовідносин у даній справі. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до задоволення. Так, судом установлено, що квартира по [ADDRESS] та нежитлове приміщення (гараж) по [ADDRESS] , приміщення №48 набуті сторонами в період шлюбу, а відтак діє презумпція віднесення цього майна до спільної сумісної власності подружжя. Суд вважає необґрунтованими доводи відповідача та її представника про те, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача. Так, стверджуючи про це, представник відповідача посилалася на декілька обставин, зокрема на те, що: 04 лютого 2011 року між відповідачем та приватним підприємцем [PERSON] було укладено договір на участь у співпраці в організації будівництва, щодо придбання спірної квартири; згідно з квитанцією до прибуткового касового ордеру №04/02 від 04 лютого 2011 року відповідачем особисто внесено 240000 грн. в рахунок оплати за спірну квартиру; після завершення будівництва будинку по [ADDRESS] та здачі його в експлуатацію 05 грудня 2012 року відповідач набула право приватної власності на квартиру; джерело придбання, тобто кошти на купівлю спірної квартири, були надані рідною матір`ю відповідача - [PERSON] ; у період з 16 липня 2008 року по 21 липня 2008 року з рахунку ВАТ КБ «Надра» [PERSON] зняла суму коштів у розмірі близько 350000 гривень. Однак, укладення між відповідачем та забудовником договору на участь у співпраці в організації будівництва, внесення відповідачем плати в рахунок оплати за спірну квартиру, в своїй сукупності не можуть свідчити про те, що спірна квартира є особистою приватною власністю відповідача та входить до вичерпного переліку майна, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка, передбаченого ч. 1 ст.\~57\~СК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин). Доводи представника відповідача про те, що кошти на купівлю спірної квартири належали особисто відповідачу, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Факт зняття суми коштів близько 350000 грн. матір`ю відповідача [PERSON] у середині 2008 року не є доказом передання надання цих коштів відповідачу для придбання нею спірної квартири у лютому 2011 року. Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] ствердили, що кошти на купівлю спірної квартири були надані матір`ю відповідача [PERSON] , однак, це не спростовує факту придбання майна в період шлюбу сторін. Договір дарування коштів між [PERSON] та відповідачем не укладався. Доводи відповідача про те, що позивач з січня 2010 року відповідно до записів у трудовій книжці не працював, не спростовують ні факту придбання майна в період шлюбу, ні відсутності передбачених ст. 57 СК України підстав для віднесення майна до особистої власності відповідача. Також не спростовують цих фактів і надані відповідачем квитанції про сплату нею комунальних послуг у період 2018 2020 р.р. Надані сторонами докази щодо притягнення позивача до адміністративної відповідальності за ст. 173-2 КУпАП, застосування заборонного припису щодо нього, докази щодо придбання кухонних меблів та шафи-купе, сільськогосподарської техніки не є належними доказами у справі, оскільки не містять інформації щодо предмета доказування. Відтак, презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, відповідачем не спростована. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги позивача про визнання спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] квартири по [ADDRESS] та нежитлового приміщення (гаража) по [ADDRESS] , та визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину цього майнає законними та обґрунтованими, тому підлягають до задоволення. У зв`язку\~з задоволенням\~позову відповідно\~до ч.\~1\~ст.\~141\~ЦПК України\~з відповідача\~в користь\~позивача слід\~стягнути 8493\~грн.\~понесеного судового\~збору.\~ На підставі викладеного,

Outcome: approved