Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-25 00:00:00

Позивач 02.09.2016 звернувся до Московського районного суду міста Харкова з позовом до [PERSON] і просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 04.10.2011 у розмірі 18 954, 97 грн. Посилався в позові на те, що 04.10.2011 між сторонами був укладений договір б/н, за умовами якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 10 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та Тарифами банку складає між ним та Банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Зазначено, що при укладенні договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України і укладений між ними договір є договором приєднання. Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Позивач посилався на те, що у зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного - договору, станом на 23.05.2016 заборгованість відповідача становить 18 954,97 грн., і складається з: 10 451,68 грн. тіла кредиту, 2430,86 грн. відсотків за користування кредитом, 4469,66 грн. пені за прострочене зобовязання, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штрафу (фіксована частина); 878,81 грн. - штрафу (процентна складова), з них 476,04 грн. внесено коштів на погашення заборгованості з 01.06.2015. Виходячи з цього, невиконання відповідачем умов договору, просив задовольнити позов. Заочним рішенням Московського районного суду міста Харкова від 13.01.2017 позов було задоволено. Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 10.04.2017 заочне рішення було скасовано та призначено справу до розгляду в загальному порядку. Ухвалою Московського районного суду міста Харкова від 10.04.2017 справу передано за підсудністю до Соломянського районного суду міста Києва. На підставі Положення про автоматизовану систему документообігу суду та Засад використання автоматизованої системи документообігу суду справу розподілено 23.06.2017 та передано в провадження головуючому судді Усатовій Ірині Анатоліївні. 27.06.2018 на адресу суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, в якому сторона відповідача просить відмовити у задоволенні позову, посилаючись на наступне. Зазначено, що відповідач не приєднувався до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку, позивачем не надано жодного доказу зворотнього. Відповідач погодився лише з умовами, зазначеними в заяві-анкеті від 04.10.2011. Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку відсутні на сайті відповідача станом на 04.10.2011, надані позивачем правила є неналежним доказом. Також вказав, що заперечує проти одночасного нарахування банком штрафу та пені, оскільки останні є одним видом цивільно-правової відповідальності. 27.06.2018 на адресу суду від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій зазначає, що минули строки, в межах яких позивач міг звернутись до суду з вимогою про стягнення грошових коштів (як суми основного боргу, так і штрафу, пені та відсотків за користування грошовими коштами). Представник відповідача посилався на те, що в позовній заяві зазначено, що відповідачем було здійснено останній платіж 01.06.2015, а позовну заяву було подано 16.08.2016, що свідчить про порушення строку до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), у звязку з чим сторона відповідача просить суд застосувати спеціальну позовну давність. Також зазначено, що відповідач здійснив останній платіж 14.06.2013, тому слід застосувати строки загальної позовної давності. Про всі інші платежі, що нібито мають свідчити про визнання відповідачем свого боргу та які зазначені в розрахунку заборгованості за договором від 04.10.2011, відповідачу нічого не відомо, а оскільки банк згідно зі своїми умовами та правилами надання банківських послуг може самостійно здійснювати операції з коштами на банківських рахунках клієнта, то вважає, що банк (співробітник банку) могли самостійно здійснювати необхідні платежі по картковому рахунку для того, щоб зупинити перебіг позовної давності, доказів того, що ці кошти вніс за останні три роки до предявлення позову відповідач, позивачем не надано. Крім того, посилався на те, що матеріали справи не містять належний розорахунок заборгованості відповідача за кредитним договором. 17.09.2018 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що позивачем надано докази укладання кредитного договору та наявність невиконаних грошових зобовязань. Зазначено, що в анкеті-заяві від 04.10.2011 відповідачем інформація про себе особисто, і в ній відповідач висловив згоду про укладення договору шляхом отримання кредитної картки «Універсальна» та особистим підписом засвідчив свою згоду, що було дійсно укладено договір про надання банківських послуг. Представник позивача у відповіді на відзив посилався на те, що з розрахунку заборгованості та виписки про рух коштів вбачається, що відповідач частково сплачував заборгованість за договором, при цьому, відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контррозрахунок не наданий, судово-економічні експертизи по справі не призначались. Також вказав, що з виписки вбачається, що відповідач знімав кредитні кошти, потім частково погашав заборгованість за договором і знову користувався кредитними коштами, та користаючись ними, йому були добре відомі і зрозумілі умови договору, а тому його твердження щодо не знання тарифів, умов та правил не відповідають дійсним обставинам справи. Щодо односторонньої зміни тарифів та інших умов обслуговування представник позивача зазначив, що відповідач не звертався до банку з повідомленнями про незгоду з внесеними змінами та не ініціював розірвання договору, більше того, активно користувався картою, а тому позивач вважає заперечення відповідача необґрунтованими. Зазначено, що 01.04.2015 відбулася зміна процентної ставки відносно використаних кредитних коштів з 01.04.2015, повідомлення про підвищення процентної ставки відповідачу було направлено 15.03.2015. Також посилався на те, що застосування банком в кредитному договорі та штрафу, та пені як окремих видів неустойки не є подвійним притягненням до відповідальності, адже характер правопорушень в даному випадку різний. Щодо строків позовної давності сторона позивача посилалася на те, що згідно укладеного з відповідачем договору, останньому було відкрито картковий рахунок, встановлено кредитний ліміт на картку, видано картку, а сума обовязкового мінімального щомісячного платежу залежить від суми використаного кредитного ліміту. Кредитна картка є поновлювальною кредитною лінією. Вказав, що відповідно до правил користування платіжною картою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Відповідно до правил користування карткою, строк дії картки вказано на лицевій стороні картки (місяць та рік), картка діє до останнього календарного дня вказаного місяця. Строк випущеної картки до останнього дня 03.2023, позивач же звернувся з позовом до відповідача 29.08.2016 до спливу строку позовної давності. За таких обставин позивач вважає, що ним було дотримано строк позовної давності, як загальний, так і спеціальний. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про дату та час розгляду справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи наявна заява представника позивача, в якій представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив справу розглядати без його участі. В судовому засіданні відповідач заперечував проти позову, наголошував на тому, що не памятає, що ним у 2011 році було укладено з позивач кредитний договір, просив відмовити у його задоволенні. Суд, заслухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України, відповідно до якої, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Встановлено, що 04.10.2011 між сторонами був укладений договір б/н, за умовами якого відповідачу був наданий кредит у розмірі 10 000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Встановлено, що банк виконав свої зобов'язання за кредитним договором в повному обсязі та здійснив видачу відповідачу кредитних коштів в сумі 10 000,00 грн. У свою чергу, відповідач скористався кредитними коштами та свої зобов'язання за договором № б/н від 04.10.2011 належним чином не виконав. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між ним та банком Договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. При встановленні кредитного ліміту банк керувався п.п.2.1.1.2.3 та 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладенні договору дав свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Відповідно до п.2.1.1.5.7 власник карткового рахунку зобов'язаний слідкувати за витратами коштів в межах платіжного ліміту з метою запобігання виникнення Овердрафту. За п.1.1.1.63 договору, овердрафт - короткостроковий кредит, який надається банком клієнту у разі перевищення суми операції за платіжною карткою над сумою залишку коштів на його рахунку в розмірі ліміту кредитування. При укладенні договору сторони керувалися ч.1 ст. 634 ЦК України і укладений між ними договір є договором приєднання. Відповідно до п.2.1.1.5.5 Умов відповідач зобов'язався погашати заборгованість за кредитом, та відсотками за його користування, за перевитрату платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, визначених договором. Згідно з п.2.1.1.5.6 Умов у разі невиконання зобов'язань за договором на вимогу банку позичальник зобов'язаний повернути кредит та оплатити винагороду банку. Згідно з п. 2.1.1.12.1 Договору сторонами погоджено, що зобов'язання відповідача з повернення тіла кредиту, процентів за користування кредитом, комісії, пені та штрафів, тобто загальна заборгованість відповідача є борговими зобов'язаннями. Відповідно до п. 2.1.1.3.3 Договору відповідач доручив банку списувати з карткового рахунку суми грошових коштів у розмірі здійснених ним операцій, а також вартість послуг, визначену Трифами Банку при настанні термінів платежів, а при виникненні боргових зобов'язань згідно з п. 2.1.1.12.9 Договору, списувати з будь - якого карткового рахунку, відкритого в банку, грошові кошти для здійснення платежу з метою повного або часткового погашення боргових зобов'язань, у тому числі Мінімального обов'язкового платежу. Пунктом 2.1.1.12.2 Договору в разу непогашення відповідачем боргових зобов'язань за кредитом до 25 числа місяця, що слідує за місяцем, в якому були здійснені трати, за користування кредитом відповідач сплачує банку проценти в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті, з розрахунку 365/366 календарних днів на рік, що підтверджується п. 2.1.1.12.6 Договору. У разі виникнення прострочених зобов'язань за кредитом, згідно п. 2.1.1.12.2.1 Договору клієнт сплачує банку проценти в подвійному розмірі від зазначених в тарифах, що діють на дату нарахування. У разі непогашення суми простроченого кредиту та у разі виникнення прострочених зобов'язань відповідно до п.2.1.1.12.6.1 цих Умов, відповідач сплачує банку пеню, яка розраховується згідно «Тарифів Банку» на час порушення зобов'язання та може змінюватись у відповідності до п.1.1.3.2.3 «Умов та правил надання банківських послуг». В зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов кредитного договору станом на 23.05.2016 року утворилася заборгованість у розмірі 18 954,97 грн., і складається з: 10 451,68 грн. тіла кредиту, 2430,86 грн. відсотків за користування кредитом, 4469,66 грн. пені за прострочене зобовязання, а також штрафів відповідно до п. 2.1.1.7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штрафу (фіксована частина); 878,81 грн. - штрафу (процентна складова), з них 476,04 грн. внесено коштів на погашення заборгованості з 01.06.2015. Судом встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за умовами договору виконав у повному обсязі, в свою чергу відповідач ухиляється від виконання зобов'язання, та кошти за умовами кредитного договору банку не повертає. Цивільний кодекс України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, відповідач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов'язання виконувати умови, які були в ньому закріплені. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим до виконання сторонами. Згідно зі ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Враховуючи викладене вище, неналежне виконання відповідачем умов договору, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Банк свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, а саме: надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Але позичальником умови договору належним чином не виконуються, не здійснюється щомісячне погашення кредиту та не сплачуються відсотки у розмірах і у строки, передбачені договором. Відповідно до ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк, одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Відповідно до ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов'язання внаслідок односторонньої відмови від зобов'язання, або розірвання договору. Згідно зі ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Наявність заборгованості підтверджується даними розрахунку заборгованості по кредиту, наданого позивачем, а також випискою. Відповідно до ст.ст. 623, 625 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Крім того, при укладенні договору в п. 2.1.1.7.6 сторони погодили, що при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором, більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф у розмірі 500, 00 гр. + 5% від ціни позову при зверненні до суду. Суд вважає, що у задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафів слід відмовити з огляду на наступне. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Умовами і правилами надання банківських послуг АТ КБ «ПриватБанк», а саме пунктом 2.1.1.12.6.1 передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань, тоді як пунктом 2.1.1.7.6 передбачено сплату штрафів, як виду цивільно-правової відповідальності за порушення строків сплати платежів по будь-якому із грошових зобов'язань, передбачених договором. Враховуючи вищевикладене та відповідно до статті 549 ЦК України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Дана позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21.10.2015 року № 6-2003цс15. За таких обставин, вимоги ПАТ «КБ «ПРИВАТБАНК» про стягнення штрафів в розмірі 1378,81 грн. не підлягають задоволенню. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. З огляду на наведене, позов Публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПРИВАТБАНК" до [PERSON] про стягнення заборгованості підлягає частковому задоволенню. Суд не приймає до уваги позицію відповідача, виходячи з наступного. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На виконання вимог закону та свого обовязку представник позивача надав суду докази в обґрунтування вимог позивача, які могли і повинні були бути надані, виходячи з предмету спору. У свою чергу відповідач, заперечуючи проти позову та сам факт укладення договору з банком, розпорядившись своїми правами, будь-яких доказів, які б спростовували вимоги позивача, укладення ним кредитного договору та отримання кредиту, не надав, а тому висновки суду ґрунтуються на тих доказах, що містяться в справі. Крім того, з Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку від 04.10.2011 вбачається ,що вона підписана від імені відповідача, в ній зазнаечно його ідентифікаційний код, який відповідає зазначеному відповідачем у відзиві. Крім того, заперечуючи укладення договору та отримання грошових коштів відповідач аналізує умови надання банком кредиту, відсоткову ставку, строки позовної давності. Заперечуючи укладення договору, будь-яких доказів, які б спростовували надані представником докази його укладення, обгрунтованими, не надав. Крім того, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Частиною 5 ст. 261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Відповідно до правил користування платіжною картою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору. Зазначена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду в справах № 6-14цс14 від 19 березня 2014 року та № 6-61цс14 від 18 червня 2014 року. З матеріалів справи вбачається, що на ім'я відповідача було перевипущено кредитну картку [NUMBER] зі строком дії до останнього дня березня 2023 року. З позовом до суду позивач звернувся в серпні 2016 року, тобто в межах строку позовної давності. Також, суд не приймає доводи відповідача про те, що банк (співробітник банку) могли самостійно здійснювати необхідні платежі по картковому рахунку для того, щоб зупинити перебіг позовної давності, оскільки вищезазначене не підтверджено матеріалами справи, є голослівними та такими, що не ґрунтуються на нормах законодавства. Виходячи з цього, заперечення відповідача судом не можуть бути прийняті до уваги. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи викладене, з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 1277,76 грн.

Outcome: approved