Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-28 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Позовні вимоги позивачки про розірвання шлюбу обґрунтовані тим, що 12 березня 2013 року вона вступила в шлюб з відповідачем по справі. Їхній шлюб зареєстровано Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №294. У даному шлюбі мають неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] . Даний шлюб у позивача та відповідача перший. В позовній заяві позивачка зазначає, що між нею та її чоловіком погіршувалися взаємовідносини, останнім часом відносини між ними вкрай загострилися, близько п`яти місяців вони не підтримують шлюбних стосунків. Між нею та відповідачем відсутнє взаєморозуміння, у них різні погляди на життя та на сімейні відносини. Час від часу між ними виникали конфлікти. Переважно у нетверезому стані чоловік влаштовував сварки. Ситуація, що склалася, погано впливає на стан її здоров`я та на виховання неповнолітньої дитини. Фактично сім`я розпалась в зв`язку з повною несумісністю їхніх характерів. На думку позивачки, подальше збереження шлюбу суперечить її інтересам, то при вказаних обставинах вона прийняла рішення щодо розірвання їхнього шлюбу, дане рішення є остаточним, примирення між ними неможливе. Вимоги позивачки про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини мотивовані тим, що їхня донька [PERSON] в даний час проживає з нею та знаходиться на її повному утриманні. Батько дитини, згідно діючого законодавства зобов`язаний постійно її утримувати. Відповідач працює поваром в судноплавній компанії, та відповідно має стабільний заробіток та матеріальну можливість щомісяця утримувати їхню дитину. Крім того, розмір даних аліментів має бути необхідним та достатнім для її повноцінного розвитку. Як зазначає позивачка, що відповідач взагалі не надає грошових коштів на утримання неповнолітньої дитини, тому вона має наміри та бажання розірвати даний шлюб, та відповідно визначитися із точною сумою аліментів, котрі відповідач зобов`язаний буде, як батько даної дитини сплачувати щомісяця на утримання доньки, так як їй необхідно купувати для її життєдіяльності речі, такі як одяг, продукти харчування, та інше. Крім того, на думку позивачки, що погіршення між ними шлюбних відносин не звільняє відповідача, як батька їхньої дитини від обов`язку по належному її утриманню. Тому, в даному випадку вона претендує на стягнення з відповідача аліментів у розмірі ј частини з його заробітку (доходу), щомісяця, такий розмір аліментів цілком є співмірним та обґрунтованим. З урахуванням наведених вище обставин позивачка [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою та просить в прохальній частині: - винести рішення, котрим розірвати шлюб між нею та [PERSON] , котрий зареєстровано 12 березня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, актовий запис №294, залишивши їй після розірвання шлюбу шлюбне прізвище « [PERSON] »; - стягнути аліменти з [PERSON] , ідентифікаційний номер - [NUMBER] , на її користь, щомісяця, на утримання неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі ј частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до повноліття дитини, починаючи з дня пред`явлення позову; - понесені нею судові витрати, пов`язані із зверненням до суду з даною позовною заявою, а саме суму судового збору та суму за надання правової допомоги, залишити за нею. Ухвалою від 01 лютого 2021 року було відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників (а.с.19-20). Крім того, в ухвалі про відкриття провадження у справі роз`яснено відповідачу про його процесуальні права, а саме подати відзив на позовну заяву, пред`явити зустрічний позов та подати заяву із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, що передбачено вимогами ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України. Відповідно до супровідного листа (а.с.22), що міститься в матеріалах справи 01 лютого 2021 року на зареєстроване місце проживання відповідача було направлено рекомендованим відправленням за вихідним №491/13/21/620/2021 копію ухвали про відкриття провадження у справі та позовну заяву разом з доданими до неї документами. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідач своїми процесуальними правами передбаченими ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України не скористався та у встановлені строки в ухвалі про відкриття провадження у справі відзив на позовну заяву до суду не подав, з зустрічним позовом та з заявою із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження до суду не звертався. У судове засідання 01 березня 2021 року сторони по справі не з`явилися. При цьому, суд бере до уваги заяву позивачки від 15 січня 2021 року (а.с.12), в якій вона просить розглянути справу у її відсутність, на позовних вимогах наполягає, не заперечує проти винесення заочного рішення не заперечує. Також, суд бере до уваги клопотання відповідача, яке надійшло на адресу суду від відповідача (а.с.29), в якому він просить справу розглянути у його відсутність, не заперечує проти задоволення позовних вимог, згоден на розірвання шлюбу та на стягнення з нього аліментів у визначеному позивачем розмірі. Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частиною 2 статті 223 ЦПК України визначено, що суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Відповідно до ч.3 ст.223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. При цьому, враховуючи наявність відомостей про належне сповіщення сторін про дату, час та місце розгляду справи, наявність заяв та клопотань в яких вони висловлюють свою позицію щодо позовних вимог, відсутність, передбачених ч.2 ст.223 ЦПК України, підстав для відкладення розгляду справи, з урахуванням положень ч.ч.1, 3 ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності учасників судового процесу. При цьому, у відповідності до положень частини 2 статті 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши і оцінивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає задоволенню в повному обсязі, з наступних підстав. Позивачкою у справі є [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Ананьїв Одеської області, та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 20 квітня 2013 року Ананьївським РС ГУ ДМС України в Одеській області (а.с.6-7). Відповідачем у справі є [PERSON] , [INFO] , уродженець та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] виданого 25 березня 2004 року Кодимським РВ УМВС України в Одеській області (а.с.8), та інформацією стосовно зареєстрованого місця проживання виданою 29 січня 2021 року за №02-17/15 Кодимською міською радою (а.с.18). З позовної заяви вбачається, що позивачка звернулася до суду з двома окремими вимогами, першою вимогою є розірвання шлюбу з відповідачем по справі. Так, при розгляді справи встановлено, що між позивачкою та відповідачем 12 березня 2013 року зареєстровано шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану у Малиновському районі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції, про що складено відповідний актовий запис №294, що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого повторно 12 січня 2021 року Ананьївським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) (а.с.5). Відповідно до частини 3 статті 105 Сімейного Кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст.110 Сімейного Кодексу. Згідно зі статтею 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. Аналогічні положення містить і Європейська конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом №475/97-ВР від 17.07.1997 року). Так, відповідно до ст.12 зазначеної Конвенції, чоловік і жінка, що досягли шлюбного віку, мають право на шлюб і створення сім`ї згідно з національними законами, які регулюють здійснення цього права. Крім того, ст.5 Протоколу №7 зазначеної конвенції встановлено, що кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до частини 2 статті 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Згідно частини 2 статті 114 СК України у разі розірвання шлюбу судом, шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Згідно з частини 3 статті 115 Сімейного кодексу України - документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. З позовної заяви вбачається, що між позивачкою та її чоловіком погіршувалися взаємовідносини, останнім часом відносини між ними вкрай загострилися, близько п`яти місяців вони не підтримують шлюбних стосунків. Між позивачкою та відповідачем відсутнє взаєморозуміння, у них різні погляди на життя та на сімейні відносини. Час від часу між ними виникали конфлікти. Переважно у нетверезому стані відповідач влаштовував сварки. Ситуація, що склалася, погано впливає на стан здоров`я позивачки та на виховання неповнолітньої дитини. Фактично сім`я розпалась в зв`язку з повною несумісністю їхніх характерів. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що рішення позивачки про розірвання шлюбу є виваженим та свідомим, причини з яких позивач наполягає на розірванні шлюбу є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя і збереження сім`ї стали неможливими, поновлювати сімейно-шлюбні відносини сторони наміру не мають. Суд, також бере до уваги заяву позивачки від 15 січня 2021року, в якій вона просить задовольнити її позовні вимоги в повному обсязі. А також суд враховує клопотання відповідача, яке надійшло на адресу суду 22 лютого 2021 року (а.с.29), в якому не заперечує проти задоволення позовних вимог позивачки. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено у нормах Сімейного кодексу України. Таким чином, суд приймаючи до уваги те, що позивачка та відповідач тривалий час не підтримують шлюбних стосунків, та те що їх шлюб носить лише формальний характер, вважає можливим шлюб між [PERSON] та [PERSON] - розірвати. Частиною 1 статті 113 СК України визначено, що особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Суд, враховує бажання позивачки та вважає за доцільне після розірвання шлюбу залишити позивачці шлюбне прізвище « [PERSON] ». Другою вимогою заявленою в прохальній частині позовної заяви є стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини. Судом встановлено, що позивачка та відповідач мають спільну неповнолітню доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] виданого 25 липня 2013 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Ананьївського районного управління юстиції в Одеській області (а.с.9). Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання виданої 05 жовтня 2017 року неповнолітня - [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.10). В довідці Ананьївської міської ради від 12 січня 2021 року зазначено, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована по [ADDRESS] , та на її утриманні знаходиться донька - [PERSON] , [INFO] (а.с.11). З позовної заяви вбачається, що донька позивачки та відповідача в даний час проживає з позивачкою та знаходиться на її повному утриманні. Батько дитини, згідно діючого законодавства зобов`язаний постійно її утримувати. Відповідач працює поваром в судноплавній компанії, та відповідно має стабільний заробіток та матеріальну можливість щомісяця утримувати їхню дитину. Крім того, розмір даних аліментів має бути необхідним та достатнім для її повноцінного розвитку. Крім того, в позовній заяві позивачка зазначила, що відповідач взагалі не надає грошових коштів на утримання неповнолітньої дитини, тому вона має наміри та бажання розірвати даний шлюб, та відповідно визначитися із точною сумою аліментів, котрі відповідач зобов`язаний буде, як батько даної дитини сплачувати щомісяця на утримання доньки, так як їй необхідно купувати для її життєдіяльності речі, такі як одяг, продукти харчування, та інше. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до частини 1 статті 5 ЦПК України - здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до частини 3 статті 12 ЦПК України - кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XIIта набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею статті 51 Конституції України гарантовано, аст.180 СК України передбачено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до статті 141 СК України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання них окремо від дитини не впливає на об`єм їх прав та не звільняє від обов`язків відносно дитини. У відповідності до статті 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 статті 182 СК України визначено перелік обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. З приписів частини 2 статті 182 СК України вбачається, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Статтею 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину. При цьому, зі змісту частини 2 статті 182 та статті 183 СК України вбачається, що розмір аліментів на утримання однієї дитини стягується в ј частині заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму на дитини відповідного віку. Згідно з роз`ясненнями, викладеними у п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. З прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивачка просить стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини доходу щомісячно, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При цьому, в клопотанні, котре надійшло на адресу Ананьївського районного суду Одеської області 22 лютого 2021 відповідач [PERSON] зазначив, що він не заперечує проти стягнення з нього аліментів у визначеному позивачем розмірі (а.с.29). Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до частини 1 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням викладеного, суд дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про задоволення позовних вимог позивача та вважає за доцільне призначити до стягнення з відповідача [PERSON] , [INFO] , на користь позивачки [PERSON] , [INFO] , аліменти на утримання неповнолітньої доньки - [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісяця, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, починаючи з дня пред`явлення позову 15 січня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, підлягають задоволенню. Частиною 1 статті 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, тобто з 15 січня 2021 року. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частини 1 статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Пунктом 1 частини 1 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. Враховуючи те, що позивачкою було сплачено судовий збір за подання позовної заяви про розірвання шлюбу в розмірі 908,00 грн., та беручи до уваги, що в прохальній частині позивачка [PERSON] просить залишити за нею судові витрати, суд вважає за можливе залишити за позивачкою судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору за вимогу про розірвання шлюбу. Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільняються від судового збору позивачі у справах про стягнення аліментів, оплату додаткових витрат на дитину, стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, індексацію аліментів чи зміну способу їх стягнення. Оскільки позивачка у справах звільнена від сплати судового збору та враховуючи вимоги статті 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] в прибуток держави судовий збір в розмірі 908 гривень 00 копійок за вимогу про стягнення аліментів на утримання дитини.

Outcome: approved