Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, який в подальшому уточнила та просила визнати за нею право власності на житловий будинок літ. «А-1» (без врахування тамбура літ. «а1») з надвірними спорудами (без врахування сірію літ. «Д», колонки літ. «К»), розташований за адресою: [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] та після смерті матері [PERSON], померлої [INFO]. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначав, що її батьки [PERSON] та [PERSON] знаходилися в зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу в 1955 році ними був збудований житловий будинок з надвірними будівлями будинок по [ADDRESS], право власності на яке в БТІ зареєстровано не було. Позивач вважає, що її батьки набули право власності на зазначений житловий будинок з надвірними будівлями у порядку, передбаченому діючим на той час законодавством. [INFO] [PERSON] помер, після його смерті відкрилася спадщина у вигляді ? частини житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] та земельний пай, що перебуває в колективній власності КСП ім. Карла Маркса розміром 6,77 умовних кадастрових гектарів. Дружина померлого - [PERSON] в 2002 році надала до Першої державної нотаріальної контори заяву, в якій вона відмовилася від прийняття спадщини. Разом з тим позивач частково оформила свої спадкові права після смерті батька, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом на земельну часку (пай). Вважає, що набула право власності на ? частину вищевказаного будинку в порядку спадкування за законом після смерті батька на підставі ст. 548 ЦК України (в редакції 1963 року), який діяв на час відкриття спадщини. [INFO] померла мати позивача - [PERSON], після її смерті відкрилася спадщина у вигляді ? частини житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS], єдиним спадкоємцем після смерті останньої є донька - позивач по справі, яка прийняла спадщину в порядку ст. 1268 ЦК України, оскільки постійно проживала разом зі спадкодавцем. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судове засідання не з'явилась, надала суду заяву, в якій просила розглянути справу за її відсутності, уточнені позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Представник відповідача Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області у судове засідання не з'явився, суду надана заява за підписом сільського голови Горошочок Ю.В., в якій він просить розглянути справу за відсутності представника Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області згідно вимог чинного законодавства. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані докази у їх сукупності, вважає позовну заяву такою, що підлягає задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що на земельній ділянці, розташованій за адресою: [ADDRESS] згідно Рішення Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області від 21 серпня 2012 року «Про надання дозволу на зміну поштової адреси») [PERSON] в 1955 році був зведений житловий будинок літ. «А-1», що підтверджується технічним паспортом на житловий будинок [ADDRESS] та довідкою Виконавчого комітету Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області №980 від 22 березня 2013 року. Згідно довідки Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» № 316 від 01 вересня 2011 року право власності на зазначений житловий будинок в БТІ не зареєстровано. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності вказаним Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На момент зведення вищевказаного житлового будинку в 1955 році, питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі статтею 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п'яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов'язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Інструкція передбачала державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Органи, які уповноважені здійснювати видачу правовстановлюючих документів на нерухоме майно, визначаються відповідно до положень Переліку правовстановлюючих документів, на підставі яких провадиться реєстрація будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, доданого до Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, що затверджена Міністерством комунального господарства Українського РСР 31 січня 1966 року. У період чинності зазначеної Інструкції державна реєстрація нерухомого майна не проводилась в сільській місцевості. Право власності на нерухоме майно, що знаходиться в сільській місцевості, зокрема може бути підтверджено довідкою виконавчого комітету відповідної місцевої ради. Такі випадки характерні для сільської місцевості, де право власності на житловий будинок за підтверджується лише записом в по господарській книзі сільської ради та тривалим фактом володіння цим майном особою, яка померла. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що в погосподарській книзі Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області головою домогосподарства за адресою: [ADDRESS] значиться [PERSON] (зареєстровано за №1090), зазначений житловий будинок став об'єктом права власності і [PERSON] набув право власності на це майно. Разом з тим, як вбачається зі свідоцтва про одруження серії [NUMBER], на час зведення спірного будинку, [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] Згідно положень Кодексу законів про родину, опіку, подружжя та про акти громадянського стану УРСР 1926 року, який діяв на час зведення спірного будинку, майно (ст. 125), майно, набуте подружжям працею в період зареєстрованого шлюбу, вважається таким, що належить подружжю на праві спільної власності. Розмір належної кожному з них частини у випадку спору визначається судом. Зазначений Кодекс втратив чинність з набранням чинності Кодексу про шлюб та сім'ю України від 20 червня 1969 року, відповідно до положень ст.ст. 22, 28 якого, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. В разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Виходячи з аналізу наведених положень та тих обставин, що [PERSON] та [PERSON] з 01 серпня 1949 року перебували у зареєстрованому шлюбі, суд приходить до висновку про те, що житловий будинок з прибудовами за адресою: [ADDRESS], який був побудований у період шлюбу є спільною сумісною власністю подружжя та належить їм у рівних частках - по ? частки кожному. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Русько-Тишківською сільською радою Харківського району Харківської області 06 березня 2000 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина в тому числі у вигляді ? частини житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами. Єдиними спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є його дружина - [PERSON] та донька - [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 19 лютого 2002 року). Дружина померлого [PERSON] надала до Першої нотаріальної контори Харківського району Харківської області заяву, в якій зазначила, що спадщину після смерті чоловіка не приймає та не претендує на неї, їй відомо, що права на спадщину оформляє донька [PERSON] (заява зареєстрована Виконавчим комітетом Русько-Тишківської сільської ради Харківського району Харківської області 22 лютого 2002 року за №255). Разом з тим, судом встановлено, що позивач по справі - [PERSON]. частково спадщину після смерті батька прийняла, отримавши свідоцтво про право на спадщину за законом 06 березня 2002 року на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває в колективній власності КСП ім. Карла Маркса розміром 6,77 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі. Згідно із ст..529 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Згідно із ст. 548 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], для набуття спадщини необхідно щоб спадкоємець її фактично прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який діяв на момент відкриття спадщини після смерті [PERSON], визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Таким чином, судом встановлено, що позивач у встановленому діючим на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] законодавством порядку, прийняла спадщину після смерті останнього, звернувшись до державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та частково оформивши спадщину. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду. У разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. При таких обставинах, суд вважає встановленим той факт, що [PERSON], як спадкоємцем першої черги спадкування за законом, була прийнята спадщина після смерті батька [PERSON], у зв'язку з чим вона вважається такою, що набула право власності на ? частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] в ході судового розгляду не встановлено, що підтверджується листом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області №504/02-14 від 17 лютого 2017 року. [INFO] померла [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим Русько-Тишківською сільською радою Харківського району Харківської області 25 квітня 2005 року. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина в тому числі у вигляді ? частини житлового будинку [ADDRESS] з господарськими будівлями та спорудами. Єдиною спадкоємицею першої черги після смерті [PERSON] є її донька - [PERSON] (свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 19 лютого 2002 року). Згідно ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За змістом ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як встановлено судом з матеріалів справи, зокрема зі змісту рішення Харківського районного суду Харківської області від 16 листопада 2012 року, на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], її донька [PERSON] проживала разом зі спадкодавцем. Таким чином судом встановлено, що після смерті [PERSON] її донька [PERSON] прийняла спадщину у порядку ч. 3 ст. 1268 ЦК України у вигляді ? частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS]. Інших спадкоємців після смерті [PERSON] в ході судового розгляду не встановлено, що підтверджується листом Першої державної нотаріальної контори Харківського району Харківської області №504/02-14 від 17 лютого 2017 року. Крім того, судом встановлено, що позивач звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, однак їй було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні документи, що стверджують право власності на держану реєстрацію на житловий будинок [ADDRESS] на ім'я спадкодавця. Відповідно до ст. 67 Закону України "Про нотаріат", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Враховуючи викладене, суд вважає можливим визнати право власності за позивачем на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] в цілому в порядку спадкування за законом після смерті батька [PERSON], померлого [INFO] та після смерті матері [PERSON], померлої [INFO]. На підставі викладеного,

Outcome: approved