Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики, а саме: суму основного боргу у розмірі в еквіваленті 3650 доларів США та 2500 Євро за офіційним курсом НБУ на дату прийняття рішення; основну суму боргу 5000 гривень; 3% річних у розмірі 223 долари 50 центів та 150 Євро за офіційним курсом НБУ на дату прийняття рішення; 3% річних у розмірі 423,36 грн.; інфляційні втрати за період прострочення боргу у розмірі 4642,77 грн. та судові витрати по справі. В обґрунтуванні позовних вимог зазначив, що між ним та відповідачем 29 червня 2014 року був укладений договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримала в борг грошові кошти у розмірі 3650 доларів США, 2500 Євро строком до 29 червня 2015 року та 5000 гривень зі строком повернення 2000 грн. - до 01.08.2014 року, 3000 грн. - до 01.09.2014 року, що підтверджується розпискою, написаною та підписаною власноруч. Однак в порушення договірних зобов`язань та незважаючи на звернення позивача, відповідач не повернула борг до теперішнього часу у добровільному порядку, тому позивач вимушений звернутися до суду з позовною заявою. Станом на 14.07.2017 рік у відповідача виникла заборгованість, а саме: основний борг складає 3650 доларів США, 2500 Євро та 5000 гривень; 3% річних у розмірі 223 долари 50 центів, 150 Євро та 423,36 грн.; інфляційні втрати за період прострочення боргу у розмірі 4642,77 грн. В подальшому позивач неодноразово уточнював позовні вимоги, кінцево просив: стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму основного боргу у розмірі 3650 доларів США, 2500 Євро, 5000 гривень; 3% річних у розмірі 223 долара 50 центів США, 150 Євро, 423 грн. 36 коп.; інфляційні втрати за період прострочення боргу у розмірі 4642 грн. 77 коп.; понесені судові витрати по сплаті судового збору. Позивач [PERSON] у судове засідання не з?явився, був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився, через канцелярію суду надав клопотання, відповідно до якого просив суд розглянути справу без участі позивача та його представника, задовольнити позовні вимоги у повному обсязі та у разі неявки відповідача винести заочне рішення по справі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, належним чином повідомлена про дату час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомляла. Зі згоди представника позивача, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. 29.06.2014 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики, відповідно до якого позикодавець передає позичальникові грошові кошти у розмірі 3650 доларів США, 2500 Євро та 5000 гривень. На підтвердження факту отримання грошових коштів відповідачем була надана письмова розписка. (а.с. 6). Як вбачається з розписки, строк повернення коштів визначено в такому порядку: грошові кошти у розмірі 3650 доларів США, 2500 Євро зі строком повернення з вересня 2014 року у розмірі не менше 300 доларів США та 200 Євро щомісячно, до повного погашення боргу та 5000 гривень зі строком повернення 2000 грн. - до 01.08.2014 року, 3000 грн. - до 01.09.2014 року. Судом встановлено, що позивач виконав усі взяті на себе зобов`язання, надав грошові кошти у борг у сумі 3650 доларів США, 2500 Євро та 5000 гривень. Відповідачем же були порушені зобов`язання щодо повернення позики, відповідно до умов договору. Позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором позики від 29.06.2014 року у розмірі 3650 доларів США, 2500 Євро та 5000 гривень; 3% річних за прострочення виконання зобов`язання у розмірі 223 долара 50 центів США, 150 Євро та 423 грн. 36 коп.; інфляційні втрати за період прострочення боргу у розмірі 4642 грн. 77 коп. Підставою для задоволенні позовних вимог позивачем зазначено - неповернення відповідачем позики у строки зазначені у договорі. Таким чином, між сторонами виникли договірні правовідносини, предметом доказування є порушення чи невиконання умов договору. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає приписам ч. 8 ст. 178 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. З ч. 2 ст. 509 ЦК України вбачається, що зобов`язання виникають на підставах, встановлених ст. 11 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином, що передбачено приписами ст. 599 ЦК України. За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, що передбачено ст. 1046 ЦК України Відповідно до ст. 1047 ЦК України договір укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа,- незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Тобто, розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, вирішуючи спір, суд враховує, що позивач на підтвердження своїх вимог надав до суду оригінал розписки від 29.06.2014 року, який знаходиться в матеріалах справи, власноруч написної відповідачем [PERSON] про те, що вона отримала в борг грошові кошти від позивача [PERSON] . Приписами ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцю позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. З частини 1 ст. 612 Цивільного кодексу України, вбачається, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Положеннями ст. 526 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що боржником не виконано зобов`язань, визначених договором позики, кошти в строк указаний у договорі позивачеві не повернуто. Будь-яких доказів на спростування цього факту матеріали справи не містять. [PERSON] також не надано доказів щодо належного виконання нею умов договору позики, та повернення грошових коштів [PERSON] Знаходження розписки у позивача свідчить про невиконання відповідачем свого обов`язку про повернення боргу, а тому наявні підстави для стягнення боргу. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому, з огляду на положення ч. 1 ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. З цього приводу Велика Палата Верховного Суду виклала висновок у постанові від 04.07.2018 в справі № 14-134цс18 вказавши, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Як вбачається з висновку, що викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 по справі № 373/2054/16-ц, за змістом ч. 1 ст. 1046 ЦК України позикодавець передає у власність позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. За правилами ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самі кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановленому законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому, як укладення так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Згідно зі ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу та 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Позивачем виконано розрахунок суми боргу з урахуванням індексу інфляції за час прострочення та розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми. Заперечень відповідача проти розрахунку заборгованості матеріали справи не містять. Іншого розрахунку, зробленого відповідачем, до суду не надходило. Судом перевірено правильність розрахунку суми боргу з урахуванням індексу інфляції за час прострочення та розрахунок трьох процентів річних від простроченої суми. 3% річних за прострочення виконання зобов`язання становить 223 долара 50 центів США, 150 Євро та 423 грн. 36 коп.; інфляційні втрати за період прострочення боргу - 4642 грн. 77 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі змістом ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Таким чином, з урахуванням наведеного суд доходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики від 29.06.2014 року з урахуванням індексу інфляції за прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми є обґрунтованими, а відтак такими, що підлягають задоволенню. При ухваленні рішення, відповідно до ст. 265 ЦПК України, суд вирішує питання про розподіл судових витрат. Позивач просив стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору в розмірі 1892,25 грн. В матеріалах справи наявна квитанція № 43 від 17.07.2017 року на суму 1892,25 грн, щодо сплати [PERSON] судового збору при зверненні до суду з позовом, відповідно до Закону України "Про судовий збір". Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Тобто, на підставі ст. ст. 133, 141 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 1892,25 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved