Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-29 00:00:00

Заявниця звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті, заінтересовані особи Добропліьський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, Марїнський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Заява обґрунтована тим, що 15.05.2018 року чоловік заявниці, [PERSON], [INFO], помер в м.Харцизьк Донецької області, але в органі Державної реєстрації актів цивільного стану їй було відмовлено у реєстрації смерті у звязку з тим, що документ, який підтверджує смерть видано на неконтрольованій органами державної влади України території та рекомендовано звернутись до суду. Єдиною підставою для державної реєстрації смерті в даних випадках є рішення суду про встановлення факту смерті. Вказала, що встановлення даного факту необхідно їй для отримання свідоцтва про смерть. Заявниця в судове засідання не зявилась, про час і місце розгляду справи була належним чином повідомлена. До суду надала заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутністю. Представник заінтересованої особи, Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в судове засідання не зявився. Від начальника відділу надійшла заява про розгляд справи без участі заінтересованої особи. Представник заінтересованої особи, Марїнського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в судове засідання не зявився. Будь-яких заяв до суду не надходило. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява про встановлення факту смерті [PERSON], 29.03.1946 року в м. Харцизьк Донецької області, підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] зареєстрована за адресою [INFO], що підтверджується копією паспорта заявниці (а.с.6). Судом встановлено, що заявниця [PERSON] є дружиною [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.11). З копії паспорта серії ВА 777744 вбачається, що даний паспорт виданий Харцизьким МВ УМВС України в Донецькій \~ \~ \~ \~області 26.06.1997 року на імя громадянина України [PERSON], [INFO], уродженця [INFO] (а.с.7). Згідно копії довідки про причину смерті №289 від 16.05.2018.2018 року, яка видана лікарем Центральної міської лікарні м.Харцизька Донецької народної республіки, [PERSON], [INFO] помер 15.05.2018 року, причина смерті: гостра лівошлуночкова недостатність, набряк легенів, набряк мозку (а.с.12). Згідно копії свідоцтва про смерть серії ДНР №110646, [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], 15.05.2018 року помер в м.Харцизьк, про що Харцизьким міським відділом запису актів громадянського стану державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької народної республіки складено актовий запис №481 від 17.05.2018 року (а.с.8). В ході судового засідання також було досліджено копію свідоцтва про поховання [PERSON] на кладовищі смт Гірне в м.Харцизьк, яке видано ДП «Ритуал» ДНР (а.с.10). Вищевказані досліджені документи, а саме копія довідки про причину смерті, копія свідоцтва про смерть, копія свідоцтва про поховання - видані органами та закладами м.Харцизьк, які розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. Також в судовому засіданні були досліджені фотознімки (а.с.13-14), на яких зображені могила та хрест з табличкою, на якій є напис «[PERSON] 29.03.1946-15.05.2018». Згідно пояснювальних написів, зроблених заявницею, на цих фотознімках №1, №2 та №3 зображено місце поховання її чоловіка на кладовищі в м.Харцизьк. З відмови у проведенні державної реєстрації смерті, наданої в.о.начальника Марїнського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 04.10.2018р. №15.48-29-4319 вбачається, що у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], який помер 15.05.2018 року, було відмовлено, так як заявником предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р.№545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» (а.с.9). З повідомлення в.о.начальника Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 30.10.2018 року № 15.31-5/4096, вбачається, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актовий запис про смерть на [PERSON], [INFO], який помер 15.05.2018 року - не виявлено. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Даючи оцінку допустимості копії довідки про причину смерті, копії свідоцтва про смерть, копії свідоцтва про поховання, які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст. 19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавтва має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини\~ (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Крім того, суд звертає увагу на те, що відповідно до ст.2 ЗУ «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», будь-який акт, виданий у звязку з діяльністю збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, органом реєстрації, лікарняним закладом), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті громадянина України [PERSON], [INFO], який помер 15.05.2018 року у м.Харцизьк Донецької області, і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявниці для отримання свідоцтва про смерть її чоловіка. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України. На підставі ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved