Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , Підволочиської селищної ради, про усунення перешкод у користуванні майном шляхом визнання осіб втратившими право користування житловим будинком - [ADDRESS] . Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що є власником житлового будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу укладеного 25 січня 2017 року із [PERSON] У даному житловому будинку зареєстровані відповідачі по справі. Звернувшись до відділу державної реєстрації Підволочиської селищної ради із заявою про зняття [PERSON] , [PERSON] з реєстрації місця проживання, йому відмовлено у зв`язку із відсутністю осіб, які знімаються з реєстрації. Оскільки відповідачі не є членами сім`ї позивача, будь яких угод щодо користування житлом між ними не укладалось, тривалий час не проживають за адресою: [ADDRESS] , не оплачують комунальних послуг та не беруть участі в утримані будинку, їх реєстрація створює позивачу перешкоди у користуванні майном, які полягають у сплаті надмірно нарахованих комунальних послуг, місце перебування відповідачів не відоме, а тому з метою захисту права власності просить позов задовольнити в повному обсязі. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Представник відповідача Підволочиської селищної ради в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи у відсутності їх представника, проти позову не заперечує. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце судового розгляду, у судове засідання не з`явилися, не повідомивши про причину повторної неявки, відзиву не подавали. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно ч. 1 ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши та оцінивши докази по справі, встановив такі факти: Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку від 25 січня 2017 року, посвідченого приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Матійчик А.В., зареєстрованого в реєстрі за №24, укладеного між [PERSON] і [PERSON] , та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень № 79203320 від 31 січня 2017 року - житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] належить [PERSON] . Згідно довідки, виданої виконкомом Підволочиської селищної ради № 57 від 13 лютого 2018 року відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в [ADDRESS] . У відповідності до актів обстеження матеріально-побутових умов сім`ї від 17 січня 2019 року, 01 лютого 2018 року, 10 квітня 2018 року, 15 червня 2018 року, 10 серпня 2018 року, 15 листопада 2018 року, [PERSON] та [PERSON] на час обстеження в [ADDRESS] були відсутні, зі слів сусідів - у господарстві з 2015 року не проживають. Таким чином судом встановлено, що позивач та відповідачі зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , в житловому будинку, який на праві власності належить позивачу. Відповідачі не проживають у даному житловому приміщенні більше одного року, між позивачем, який є власником майна, і відповідачами не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Окрім того, Верховний Суд України в постанові від16 листопада 2016року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов обґрунтованого висновку, що позов слід задовольнити, усунути перешкоди [PERSON] у користуванні житловим будинком [ADDRESS] шляхом визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування зазначеним житловим приміщенням.

Outcome: approved