Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

Позивач зазначає, що працював у відповідача. При звільненні з роботи йому не була виплачена заробітна плата. Зважаючи на це позивач звернувся до суду з позовом, згідно до якого просить суд стягнути з відповідача: заборгованість з заробітної плати, компенсацію за невикористану відпустку в сумі 4848, 18 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 22.04.2017 року. Позивач не зявивися в судове засідання. Представник позивача позов підтримав. Подав до суду заяву про зміну розміру позовних вимог, згідно якої станом на 20.06.2017 року заборгованість складається з заробітної плати 51\~137, 00 грн.; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 18 848, 00 грн., які просить стягнути з відповідача. Представник відповідача позов не визнала. Не заперечує, що з позивачем не був проведений розрахунок при звільненні. Пояснила суду, що позивач не сплатив судові витрати за заявлену позовну вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Тому просить відмовити в задоволенні позову. Також доводить до відома, що 26.05.2017 року рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ «РІВНЕАЗОТ» змінена назва підприємтсва на ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «РІВНЕАЗОТ». А 08.06.2017 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань були внесені відповідні зміни, про що стверджується випискою. Також додала, що 21.04.2017 р. позивач звільнився з підприємства за власним бажанням, у зв'язку з невиконанням власником законодавства про працю у відповідності до ч. 3 статті 38 КЗпП України. Згідно ч. 1 статті 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до статті 116 КЗПП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Позивач в день звільнення не працював у зв'язку з тим, що з 11.04.2017 р. оголошено простій для працівників підприємства, що підтверджується Наказом № 293 від 10.04.2017 р. щодо простою структурних підрозділів підприємства та наявним списком працівників цеху Аміак-2, ознайомлених з наказом № 293 від 10.04.2017 р. В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивач мав обов'язок пред'явити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України, обов'язок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому, наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обов'язків працівником в день його звільнення. Такими причинами, серед інших, можуть бути простій підприємства. Відповідно до статті 34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Отже, перебування підприємства в режимі простою та невиконання позивачем роботи у вказаний час, а саме, в день свого звільнення є тим випадком, коли працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково пред'явити вимогу про розрахунок, і лише після пред'явлення такої вимоги про розрахунок у працедавця виникає обов'язок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України. Таким чином, оскільки Позивач в день звільнення не працював та додатково вимогу про розрахунок не пред'являв, то в ПАТ «РІВНЕАЗОТ» не виник ще й обов'язок виплатити розрахунок, та відсутні правові підстави для відповідальності за статтею 117 КЗпП України. Щодо стягнення заробітної плати пояснюють наступне. Згідно Довідки про суми, які належать до виплати при звільненні № 807 від 25.04.2017 р., [PERSON], звільненому з 21.04.2017 р. згідно наказу № 1183-ВК від 19.04.2017 р., належить до виплати 51 137,00 грн., в тому числі: заробітна плата за січень 3319,41 грн., за лютий 7987,33 грн., за березень 10211,50 грн., за квітень 29618,76 грн. (в тому числі вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку 24 259,67 грн. та компенсація за невикористану відпустку 4848,18 грн.). Таким чином, компенсація за невикористану відпустку у розмірі 4 848,18 грн. входить до суми, яка належить до виплати [PERSON] в розмірі 51 137,00 грн., а тому не підлягає задоволенню вимога щодо повторного стягнення зазначеної позивачем грошової суми. Представник відповідача просить врахувати зазначене при постановленні рішення. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позов підлягає до часткового задоволення. Розгляд справи був проведений з урахуванням заяви представника позивача про зміну позовних вимог. А також з урахуванням того, що 26.05.2017 року рішенням загальних зборів акціонерів ПАТ «РІВНЕАЗОТ» змінена назва підприємтсва на ПРИВАТНЕ АКЦІОНЕРНЕ ТОВАРИСТВО «РІВНЕАЗОТ». А 08.06.2017 року до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань були внесені відповідні зміни, про що стверджується випискою, наявною в матеріалах справи. Як встановлено в судовому засіданні, позивач працював у відповідача, та був звільнений з роботи 21.04.2017 року (наказ № 1183 ВК від 19.04.2017 року). У довідці відповідача від 25.04.2017 р. № 807 зазначено про розмір заборгованих сум: ●заробітна плата за січень 2017 року 3 319, 41 грн.; ●заробітна плата за лютий 2017 року 7 987, 33 грн.; ●заробітна плата за березень 2017 року 10 221, 50 грн.; ●заробітна плата за квітень 2017 року 29 618, 76 грн., в тому числі: -вихідна допомога в розмірі трьохмісячного середнього заробітку - 24 259,67 грн.; -компенсація за невикористану відпустку 4 848,18 грн. Частиною 1 ст. 116 КЗпП України встановлено, що при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. При цьому суми коштів, які підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, зазначаються без утримання прибуткового податку й інших обовязкових платежів, оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обовязком роботодавця та працівника. Отже, підприємство в порушення ч.1 ст. 116 КЗпП України при звільненні не виплатило позивачеві 51 137, 00 грн. А тому дана грошова сума має бути стягнута з відповідача на користь позивача. Таким чином позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати підлягають до задоволення. Щодо решти заявлених позовних вимог, то вони підлягають до часткового задоволення. Відповідно до ч.1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Вина власника не виключається при фінансових труднощах підприємства чи відсутності грошей на розрахунковому рахунку. Позивач в день звільнення не працював у зв'язку з тим, що з 11.04.2017 р. оголошено простій для працівників підприємства, що підтверджується Наказом № 293 від 10.04.2017 р. щодо простою структурних підрозділів підприємства та списком працівників цеху Аміак-2, ознайомлених з наказом № 293 від 10.04.2017 р. В такому випадку відповідно до вимог статті 116 КЗпП України позивач мав обов'язок пред'явити до відповідача вимогу про проведення остаточного розрахунку. Відповідно до змісту статті 116 КЗпП України, обов'язок працівника звернутися до працедавця із вимогою про здійснення остаточного розрахунку виникає у випадку, якщо працівник в день звільнення не працював. При цьому наведена норма не виділяє окремо причин невиконання трудових обов'язків працівником в день його звільнення. Такими причинами, серед інших, можуть бути простій підприємства. Відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Отже, перебування підприємства в режимі простою та невиконання позивачем роботи у вказаний час, а саме, в день свого звільнення є тим випадком, коли працівник згідно статті 116 КЗпП України має додатково пред'явити вимогу про розрахунок, і лише після пред'явлення такої вимоги про розрахунок у працедавця виникає обов'язок його проведення та можлива відповідальність за статтею 117 КЗпП України. Таким чином, оскільки Позивач в день звільнення не працював та додатково вимогу про розрахунок не пред'являв, а подав позову до суду 15.05.2017 року, що розцінюється судом як предявлення вимоги відповідачеві про розрахунок, то з 16.05.2017 року слід обчислювати позивачеві середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні. Розрахунок заборгованості була проведена представником позивача. Проте суд не погоджується з таким розрахунком. Компенсація за невикористану відпустку у розмірі 4 848,18 грн. входить до суми, яка належать до виплати [PERSON] в розмірі 51 137,00 грн., а тому не підлягає задоволенню вимога про стягнення окремо ще й компенсації за невикористану відпустку, оскільки в даному випадку матиме повторне стягнення зазначеної грошової суми. Надалі суд звертає увагу на наступне. На підприємстві є затверджений графік роботи на 2017 рік, згідно якого визначена погодинна величина робочого часу за кожен місяць. Дана обставина не була спростована сторонами. Згідно ч.1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. За наведеного суд приймає до уваги Графік роботи на 2017 рік. При обчисленні грошової суми в порядку ст. 117 КЗпП України суд проводить розрахунок за весь час затримки належних працівникові виплат. При цьому береться до уваги заробіток працівника за кожен робочий день (понеділок-четвер тривалість робочого часу 8,2 год., пятниця тривалість робочого часу 7,2 год., 40-ка годинний робочий тиждень) починаючи з часу звільнення і до 20.06.2017 року помножений на вартісну величину години робочого часу, яка складає 62,0087 грн. за 1 годину. Отже, розрахунок проводиться наступним чином: ●за час затримки розрахунку при звільненні з 16 травня 2017 року: 10 робочих днів по 8,2 год. + 2 робочих дні по 7,2 год. = 96, 4 год. робочого часу х 62,0087 грн. за 1 годину = 5\~977, 6386 грн.; ●в червні 2017 року 10 днів по 8,2 год. та три дні по 7,2 год. = 103,6 год. робочого часу х 62,0087 грн. за 1 годину = 6\~424, 1013 грн. Таким чином, позовні вимоги в цій частині слід задовольнити на суму: (5\~977, 6386 + 6\~424, 1013) = 12 401, 739 грн., заокруглюємо величину в копійках до показника 74, отримуємо розмір заборгованості в сумі 12\~401, 74 грн. Суд прийшов до висновку про необхідність стягнення грошової суми, яка обчислена у відповідності до наявних офіційних документів. Суд зважає на положення статті 233 КЗпП України, яка визначає строки звернення до суду за вирішенням трудових спорів. Такий термін звернення до суду за захистом порушеного права для даного виду правовідносин визначений строком в три місяці. У рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозвязку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, початок перебігу якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався (пункт 1 резолютивної частини). Згідно до наявних матеріалів справи позивач не пропустив строки зверненя до суду. Щодо твердження представника позивача про наявність підстав для відмови в позові зважаючи на те, що відповідач не сплатив судовий збір за заявлену вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. В судовому засіданні встановлено, що звернення позивача до суду було зумовлене порушенням його прав. Зокрема, при звільненні з роботи йому не була виплачена заробітна плата. Зважаючи на порушення ст. 116 КЗпП України позивач заявив вимогу, згідно до якої просить стягнути з відповідача: заборгованість з заробітної плати, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, стягнення компенсації за невикористану відпустку. Позивач має пільги щодо сплати судового збору у справах про стягнення заробітної плати (п. 2 ч.1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). Відкриваючи провадження у справі суд виходив з того, що інша заявлена позовна вимога (стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні) є похідною від вимоги про стягнення заробітної плати. Ці вимоги є повязаними між собою. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), Рекомендація щодо заходів, які полегшують доступ до правосуддя № R (81)7, прийнята Комітетом міністрів Ради Європи 14 травня 1981 року, та практика Європейського суду з прав людини під час застосування цієї Конвенції не визнають необхідність сплати судових витрат обмеженням права доступу до суду. Разом із тим, ураховуючи положення пункту 1 статті 6 Конвенції та прецедентну практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі "Креуз проти Польщі" (Kreuz v. Poland), сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб завдати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету. Зважаючи, що підприємство чотири місяці не виплачувало заробітну плату позивачеві, при звільненні позивача з роботи з ним не був проведений розрахунок та не були виплачені належні суми, то з метою ефективного судового захисту прав позивача з урахуванням практики ЄСПЛ суд не приймав ухвалу про зобовзання позивача сплатити судові витрати. Тим паче, що розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 88 ЦПК України, та враховуючи положення Закону України Про судовий збір судові витрати складають 640 грн. 00 коп. Зважаючи на наведене заявлені позовні вимоги підлягають до часткового задоволення.

Outcome: approved