Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовними вимогами до [PERSON] про визнання втратившим право користування житлом. В обґрунтування заявлених вимог позивачка посилається на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] в м Маріуполі. В даній квартирі зареєстрована позивачка та її донька [PERSON], [INFO], яка є відповідачкою за даним позовом. У зазначеній квартирі відповідачка не проживає з червня 2014 року по теперішній час. Більше одного року відповідачка не користується зазначеним житловим приміщенням без поважних причин, не приймає участь в оплаті комунальних платежів, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей в квартирі немає. Комунальні платежі нараховуються згідно чисельності зареєстрованих осіб. В даний час у зв'язку з підвищенням комунальних послуг, її доходи не дозволяють оплачувати комунальні послуги в повному обсязі, в тому числі і за відповідача. Просить визнати [PERSON], втратившею право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Позивач [PERSON] у відкритому судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у позові, просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явилася з невідомих суду причин, про час та місце слухання справи була повідомлена належним чином та своєчасно. Згідно ч.4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Свідок [PERSON] допитана в залі суду пояснила, що [PERSON] її сусідка. [PERSON] донька позивачки, з літку 2014 року по теперішній час не проживає у квартирі [ADDRESS]. Вона дійсно підписувала акт, складений КСН «Приморський», згідно якого [PERSON] не проживає у даній квартирі та з червня 2014 року виїхала в Росію. Свідок [PERSON] допитана в залі суду надала пояснення, аналогічні поясненням свідка [PERSON] Суд, вислухавши позивачку, свідка, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст.. 383 ЦК України та ст.. 150 ЖК України власник будинку, квартири має право використовувати помешкання длявласного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і має право розпоряджатись своїм житлом на власний розсуд. За ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Крім того, статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07. 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07. 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316,317,319,321 ЦК України). Судом встановлено, що згідно договору обміну квартири, посвідченого 29.07.1998 р. державним нотаріусом Старостенко Л.Г. Другої маріупольської державної нотаріальної контори, зареєстровано в реєстрі за номером 4-1903, квартира [ADDRESS] перейшла у власність [PERSON], зареєстровано в БТІ 04.08.1998 за №34957 (а.с.6,7). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно виданого Маріупольським бюро технічної інвентаризації 25.12.2003 року, 1/1 частка квартири [ADDRESS] зареєстрована за [PERSON], на підставі договору дарування квартири №2-2608 від 22.11.2003 року посвідченого Другою маріупольською державною нотаріальною конторою (а.с.7). Згідно особового рахунку [NUMBER] за адресою [ADDRESS] зареєстровані: квартироначмач - [PERSON] зареєстрована з 18.08.1998 року, дочка - [PERSON] зареєстрована з 18.08.1998 року (а.с.5). Згідно довідки-акту № 33 від 05.02.2016 року КСН «Приморський», [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], але не проживає, особистих речей в будинку не має, проживає у Росії з червня 2014 року, про що свідчать сусіди [PERSON], яка проживає по [ADDRESS], [PERSON], яка проживає по [ADDRESS] (а.с.4). Таким чином, судом достовірно встановлено, що відповідачка будучи зареєстрованою в квартирі [ADDRESS], не проживає в квартирі понад один рік, не використовує дану квартиу за її прямим призначенням, не сплачує комунальні платежі, тим самим вона втратила право користування квартирою [ADDRESS]. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved