Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним договору купівлі-продажу автомобіля марки «MERCEDES-BENZ», модель VITO 109 CDI, номер кyзова-[NUMBER], білого кольору, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER], укладений між [PERSON] та [PERSON] від 21.12.2016 року та скасування за [PERSON] реєстрації автомобіля «MERCEDES- BENZ», модель VITO 109 CDI, номер кузова-[NUMBER], білого кольору, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER]. В обгрунтування своїх позовних вимог [PERSON] зазначає, що під час перебування у шлюбі із відповідачем [PERSON] вони придбали автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», модель VITO 109 CDI, номер кyзова-[NUMBER], білого кольору, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER]. В ході розгляду у суді цивільної справи про поділ майна подружжя, [PERSON] стало відомо, що 21.12.2016 року вищевказаний автомобіль було перереєстровано на [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] в ТСЦ. Позивач наголошує на тому, що про вказаний договір купівлі-продажу їй нічого не було відомо, згоду на продаж вказаного автомобіля вона не надавала. Договір купівлі-продажу автомобіля є фіктивним, оскільки був укладений без наміру створення правових наслідків, що зумовлювалися договором. Метою вчинення такого правочину було приховування вказаного майна від подальшого виконання судового рішення про поділ майна подружжя. 15.08.2018 року [PERSON] надав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у позові [PERSON] відмовити в повному обсязі. На думку відповідача, позивач не надала жодного доказу щодо її права на вказаний автомобіль, а отже відсутнє будь-яке порушення її права на спільний автомобіль. Автомобіль марки «MERCEDES-BENZ», модель VITO 109 CDI, номер кyзова-[NUMBER], білого кольору, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] був придбаний [PERSON] за його особисті кошти, а отже, виходячи з правового режиму належності майна, вказаний автомобіль належав останньому на праві особистої приватної власності. Відповідач [PERSON] не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. У відповідності до ч. 2 ст. 191 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд має право вирішити спір за наявними матеріалами справи. Позивачем по справі [PERSON] подавалась до суду заява про забезпечення позову, яку ухвалою від 27.02.2018 року (суддя Гайда-Герасименко О.Д.) було повернуто заявнику (а.с. 19-20). 18.04.2018 року відповідач [PERSON] подав до суду письмові пояснення по справі, в яких зазначив, що умови договору купівлі-продажу так і не були виконані, оскільки сторони договору не мали на меті настання правових наслідків, передбачених договором. [PERSON] визнав позовні вимоги [PERSON], не заперечує проти їх задоволення. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] за довіреністю [PERSON] позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні визнав позовні вимоги [PERSON], просив їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] за довіреністю [PERSON] у судовому засіданні просила суд винести законне і обгрунтоване рішення. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши всі представлені докази та обставини справи, заслухавши пояснення учасників процесу, суд вважає за необхідне задовольнити позовну заяву з огляду на наступне. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1,2,3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 49 ЦПК України сторони є рівними учасниками судового розгляду. Суд зазначає, що за змістом ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05.12.2011 року, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER], актовий запис №57 (а.с. 8). Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 05.05.2017 року по спраі №495/1547/17 шлюб між сторонами було розірвано. Рішення набрало законної сили 16.05.2017 року (а.с. 9). Згідно Єдиного державного реєстру МВС 27.08.2013 року на підставі довідки-рахунка серії ААВ №563915, яка видана 24.08.2013 року ТОВ "Корн Сервіс" на ім'я [PERSON] зареєстрований транспортний засіб «MERCEDES-BENZ», модель VITO 109 CDI, номер кyзова-[NUMBER], білого кольору, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] (а.с. 10). Таким чином автомобіль «MERCEDES-BENZ» був придбаний під час перебування [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, що у відповідності до ст. 60 СК України відносить вказане нерухоме майно до спільного сумісного майна подружжя. Доказів того, що автомобіль був придбаний за особисті кошти [PERSON] суду надано не було. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. ч. 1-3 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договір стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Таким чином, зважаючи на те, що на вказний транспортний засіб розповсюджується презумпція спільності набутого майна, суд вважає доводи відповідача [PERSON] про те, що відчуження вказаного транспортного засобу жодним чином не порушує права [PERSON] такими, що не відповідають дійсності. Згідно Єдиного державного реєстру МВС транспортний засіб марки «MERCEDES-BENZ», модель VITO 109 CDI, номер кyзова-[NUMBER], білого кольору, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER] 21.12.2016 року перереєстровано на [PERSON], [INFO] на підставі договору купівлі-продажу, укладеному в ТСЦ (а.с. 11). Із копії договору купівлі-продажу автомобіля вбачається, що сторонами договору були [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець). Ціна транспортного засобу склала 5000 грн. Сторонами не надано та матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] надавала згоду на продаж вказаного автомобіля. Частина 1 статті 316 ЦК України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно) яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з вимогами ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Тому правочин, який вчиняється без наміру створити будь-які наслідки, є недійсним. У статтях 3, 6, 203, 626, 627 ЦК України визначено загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору, та сформульовано загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). За змістом частин 1,3 ст. 626 ЦК України двостороннім договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Отже, правова природа двостороннього договору передбачає волевиявлення обох сторін договору на зміну, припинення або встановлення прав та обов'язків сторін цього договору. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов'язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов'язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (ст.655 ЦК України). Обов'язок покупця оплатити товар передбачений і ч.1 ст.692 ЦК України. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання правочину недійсним, позивач зобов'язаний довести правову та фактичну підставу його недійсності. Загальні підстави визнання недійсними угод і настання відповідних наслідків встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Недійсний правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна з сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, визначено в ст. 203 ЦК України: 1. Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 2. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. 3. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. 4. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 5. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. 6. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до ст. 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. В своїх письмових поясненнях, які знаходяться у матеріалах справи та в особистих поясненнях, наданих у судовому засіданні [PERSON] зазначив, що він перебуває у дружніх відносинах з [PERSON], а тому після того, як останній звернувся до нього з пропозицією укласти догововір купівлі-продажу автомобіля без наміру реального настання наслідків укладення такого договору, він надав свою згоду. При укладенні оспорюваного договору купівлі-продажу гроші за продаж автомобіля він не сплачував продавцю, а сам автомобіль не передавався покупцю. Весь цей час автомобіль знаходився у користуванні відповідача [PERSON], як і документи на автомобіль. [PERSON] вказує, що при укладенні договору ані [PERSON] ані він не мали наміру створити будь-які наслідки. Доказів на спростування доводів позивача та пояснень відповідача [PERSON] щодо фіктивності укладеного договору відповідач [PERSON] не надав. Крім того, п. 2 Договору передача транспортного засобу Продавцем і прийняття його покупцем здійснюється після повної сплати вартості майна, та оформляється актом приймання-передачі у двох примірниках, які підписуються сторонами. Право власності на транспортний засіб переходить до покупця з моменту підписання акту приймання-передачі (а.с. 13). Матеріали справи не містять акту прийома-передачі автомобіля, в свою чергу, [PERSON] будь-яких заперечень з приводу того, що автомобіль не передавався покупцю та продавець за договором фактично продовжує володіти та користуватись автомобілем суду не надав. В даному випадку ознака вчинення правочину лише для вигляду властива діям обох сторін правочину: покупець не сплатив кошти за предмет продажу оспорюваного договору, продавець не передавав у власність покупця автомобіль. Крім того невиконання правочину мало місце саме у звязку із наявним умислом сторін на його невиконання, а отже внутрішня воля сторін не відповідала зовнішньому прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи правочин, знали заздалегідь, що він не буде виконаний. З огляду на викладені обставини суд приходить до висновку, що наявні в матеріалах справи докази та надані сторонами по справі пояснення повністю підтверджують доводи позивача про фіктивність оскаржуваного договору купівлі-продажу автомобіля, а отже наявні правові підстави для визнання вказаного правочину недійсним, оскільки укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п'ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Визнання договору недійсним є підставою для скасування реєстрації за [PERSON] права власності на автомобіль «MERCEDES- BENZ», модель VITO 109 CDI, номер кузова-[NUMBER], білого кольору, 2008 року випуску, номерний знак [NUMBER], у зв'язку із чим вказана вимога підлягає задволенню судом. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягаю стягненню сплачений нею та документально підтверджений судовий збір у розмірі 704,80 грн. в рівних частках, а саме 352,40 грн. з кожного.

Outcome: approved