Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Позивач [PERSON] року звернулася до суду з позовом про визнання особи такою, що втратила право на проживання в жилому будинку. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що в [ADDRESS] знаходиться її власний будинок, який належить позивачці на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу від 31 березня 2015 року. Попереднім власником придбаного нею житлового будинку був відповідач [PERSON], а інші відповідачі є члени його родини. На час придбання нею житлового будинку [PERSON] попрохав залишити їх зареєстрованими в будинку та пообіцяв через нетривалий час добровільно знятись з місця реєстрації, однак після вчиненої угоди виїхав разом з родиною з Краснокутського району. Крім позивачки в будинку зареєстрований ще її чоловік [PERSON], оскільки позивачка особисто сплачує за всі комунальні послуги в тім числі за сім'ю [PERSON] котрі з часу придбання будинку в 2015 році не проживають, вона не може оформити субсидію та скористатись іншими пільгами і дані обставини складають для позивачки незручності. В судове засідання позивачка не з'явилася, але надала заяву про розгляд справи за її відсутності та в заяві підтримала позовні вимоги в повному обсязі та проти винесення заочного рішення не заперечувала. Відповідачі повідомлені у встановленому порядку ( належним чином) про час і місце судового розгляду справи не використали наданого законом права на участь у судовому засіданні, тому суд, враховуючи згоду позивача, вважає можливим відповідно до правил ч.1 ст. 280 ЦПК України вирішити справу на підставі наявних у ній доказів та ухвалити заочне рішення. Суд, перевіривши та дослідивши письмові докази, повно та всебічно з'ясувавши обставини справи, прийшов до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, а саме відповідно витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 35724594 позивач являється власником домоволодіння, що розташоване в [ADDRESS]. Відповідно до акту обстеження від 30 жовтня 2018 року, складеного депутатом Рябоконівської сільської ради Нішніанідзе Г.М. в присутності свідків - сусідів, а саме: [PERSON], [PERSON] та довідки виданої Рябоконівським сільським головою від 24.10.2018 року вихідний 275 вбачається, що [PERSON], [PERSON], [PERSON] зареєстровані в [ADDRESS], але за вищевказаною адресою не проживають з травня 2015 року. У відповідності до ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. На підставі ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" визначає, що місце перебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини; реєстрація - внесення інформації до реєстру територіальної громади, документів, до яких вносяться відомості про місце проживання/перебування особи, із зазначенням адреси житла/місця перебування із подальшим внесенням відповідної інформації до Єдиного державного демографічного реєстру в установленому Кабінетом Міністрів України порядку. Згідно норми ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Стаття 129 Конституції України передбачає, що одними з основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з положеннями ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Держава гарантує можливість стабільного користування житлом, недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Реалізація встановлених конституційних гарантій, поряд з іншими, відображається в гарантії збереження житла в державному та комунальному житлову фонді за тимчасово відсутніми громадянами протягом шести місяців (ст. 71 ЖК УРСР). Непроживання у жилому приміщенні понад встановлений строк без поважних причин, дають підстави для визнання цих осіб в судовому порядку такими, що втратили права користування ним (ст. 72 ЖК УРСР). На підставі викладеного та

Outcome: approved