Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Кролевецького районного суду з позовом, у якому просить суд визнати дійсним та укладеним 06 серпня 2008 року договір купівлі- продажу 1/2 (одної другої) частини житлового будинку під [ADDRESS] , що складає кімнату 1-5 площею 7,2 кв.м, кухню 1-2 площею 13,0 кв.м, коридор 1- 1 площею 6,2 кв.м, санвузол 1-6 площею 7,2 кв.м з належною до неї відповідною частиною надвірних будівель, що знаходяться по [ADDRESS] , які складають гараж літ. «Б», навіс літ. «В», сарай літ. «Г», вбиральню літ «У», погріб літ. «пг», 1/2 частину огорожі, між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , визнавши за [PERSON] право приватної власності на вказану частину житлового будинку та господарські будівлі та споруди (надвірні будівлі), які становлять відповідну частину до 1/2 частини житлового будинку. Свої позовні вимоги мотивує наступним чином. 22 листопада 2008 року між позивачем та [PERSON] у нотаріальному порядку укладено договір купівлі-продажу 1/2 частину житлового будинку та 1/2 частину земельної ділянки, які розташовані по [ADDRESS] і належали [PERSON] на праві власності на підставі копії Рішення народного суду Кролевецького району від 10 жовтня 1984 року справа № 2-53-84 та Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серія ЯЕ № 413072, виданого Кролевецькою міською радою 25 січня 2008 року та зареєстрованого у Книзі записів реєстрації Державних актів на право приватної власності на землю за № 010863000074. Повний розрахунок за вказаним договором підтверджується написаною власноручно розпискою відповідача [PERSON] від 02 квітня 2008 року, згідно з якою позивачем сплачено відповідачу 02 квітня 2008 року 30000 грн у присутності свідків [PERSON] і [PERSON] . У серпні 2008 року на пропозицію відповідача [PERSON] позивач вирішила придбати і іншу 1/2 частину житлового будинку, за яку сплатила останньому 25000 грн, що підтверджується розпискою від 06 серпня 2008 року, підписаною відповідачем [PERSON] і свідком [PERSON] . Згідно довідки КП «Кролевецьке РБТІ» від 12.07.2019 року за №354 і інформації з Державного реєстру прав власності на нерухоме майно від 17 липня 2019 року номер довідки 174106199 співвласниками 1/2 частини будинку по [ADDRESS] , за яку позивачем сплачено [PERSON] згідно розписки від 06 серпня 2008 року 25000 грн, є: відповідач [PERSON] ідеальна частка 1/6, форма власності - приватна спільна часткова на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Кролевецькою держнотконторою 10.12.2009 р. за р. №1-2198 (дата реєстрації у КП «Кролевецьке РБТІ» 17.12.2009 р.); відповідач [PERSON] ідеальна частка 1/6, форма власності - приватна спільна часткова на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Кролевецькою держнотконторою 10.12.2009 р. за р. №1-2206 (дата реєстрації у КП «Кролевецьке РБТІ» 29.12.2009 р.); відповідач [PERSON] ідеальна частка 1/6, форма власності - приватна спільна часткова на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого Кролевецькою держнотконторою 10.12.2009 р. за р. № 1- 2202 (дата реєстрації у КП «Кролевецьке РБТІ» 29.12.2009 р.). За увесь час користуванням будинком, починаючи з листопада 2008 року, позивачем виконані будівельні роботи, пов`язані з поліпшенням житлових якостей будинку, переплановано надвірні будівлі. До відповідачів позивач неодноразово зверталася як усно, так і по телефону з питання нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу другої половини житлового будинку, а 14 травня 2019 року звернулася з письмовими листами-пропозиціями, які відповідачами [PERSON] та [PERSON] отримані не були, а відповідачем [PERSON] на зазначену пропозицію відповіді не надала. Таким чином, відповідачі по справі ухиляються від нотаріального посвідчення та державної реєстрації укладеного договору купівлі-продажу, незважаючи на те, що відбулося фактичне виконання договору. В позасудовому порядку визнати дійсним та укладеним договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку за адресою [ADDRESS] позивач не має можливості. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, надала відповідну письмову заяву про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення (а.с.113). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав відповідну письмову заяву про розгляд справи без його участі. Позовні вимоги визнав у повному обсязі, не заперечує проти задоволення позову (а.с.110). Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , будучи належним чином повідомлені про час та місце проведення судового засідання, до суду не з`явилися, причини неявки суду не повідомили, відзив на позовну заяву не подали (а.с. 95, 97-99). Згідно ч. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. З урахуванням зазначеного положення ЦПК України та клопотання сторін, суд вирішив можливим розглянути справу у їх відсутність. Відповідно до положення ч.2 ст.247 ЦПК України суд здійснив розгляд справи без фіксування судового процесу технічними засобами. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Згідно договору купівлі-продажу житлового будинку та частини земельної ділянки від 22.11.2008, позивач придбала у [PERSON] , [INFO] , 1/2 (одну другу) частину житлового будинку з належною до неї відповідною частиною надвірних будівель та 1/2 частину земельної ділянки, які розташовані по [ADDRESS] (а.с.18-19). Договір купівлі-продажу 1/2 частини житлового будинку з належною до неї відповідною частиною надвірних будівель від 22 листопада 2008 року зареєстрований у КП «Кролевецьке РБТІ» 06 лютого 2009 року, книга № 4, реєстровий № 1210, а договір купівлі-продажу 1/2 частини земельної ділянки від 22 листопада 2008 року зареєстрований у відділі Держкомзему у Кролевецькому районі Сумської області від 26 травня 2009 року за № 100. Згідно розписки від 02.04.2008 року, відповідач [PERSON] отримав 30 тисяч гривень від позивача за проданий будинок батька, [PERSON] , за адресою [ADDRESS] , за довіреністю від 07.09.2007 №1576 (а.с. 20). Згідно довідки КП «Кролевецьке районне бюро технічної інвентаризації» №354 від 12.07.2019 року, та Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно номером довідки 174106199, право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстровано в реєстровій книзі №4 під реєстровим номером 1210 на ім`я: [PERSON] - 1/6, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВММ010677, виданого Кролевецькою держнотконторою 10.12.2009 р. за р. №1-2198 (дата реєстрації у КП «Кролевецьке РБТІ» 17.12.2009 р.); [PERSON] - 1/6, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВММ010681, виданого Кролевецькою держнотконторою 10.12.2009 р. за р. №1-2206 (дата реєстрації у КП «Кролевецьке РБТІ» 29.12.2009 р.); [PERSON] - 1/6, на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом ВММ010679, виданого Кролевецькою держнотконторою 10.12.2009 р. за р. № 1- 2202 (дата реєстрації у КП «Кролевецьке РБТІ» 29.12.2009 р.); [PERSON] - 1/2, на підставі договору купівлі-продажу частини житлового будинку та частини земельної ділянки ВМА890531, посвідченого Кролевецькою державною нотаріальною конторою 22.11.2008 за р.№1-2071 (дата реєстрації у КП «Кролевецьке РБТІ» 06.02.2009 р.) (а.с.22-23). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯМ №626344, співвласниками земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , є: [PERSON] , проживає за адресою с. Губарівщина Кролевецького району Сумської області - 1/2 частина; [PERSON] , проживає за адресою [ADDRESS] - 1/6; [PERSON] , проживає за адресою [ADDRESS] - 1/6; [PERSON] , проживає за адресою [ADDRESS] - 1/6 (а.с.25-26). Згідно розписки від 06.08.2008 року, відповідач [PERSON] отримав решту суми 25 тисяч гривень від позивача за проданий будинок за адресою [ADDRESS] (а.с. 21). Згідно копій письмових звернень позивача від 14.05.2019, остання зверталася до відповідачів по справі з пропозицією врегулювання в позасудовому порядку шляхом звернення до приватного нотаріуса та укладення договору купівлі-продажу в нотаріальному порядку (а.с.31-41). Згідно ст. 655 Цивільного кодексу України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що в даному випадку сторонами було укладено не попередній договір в межах передбаченої ст. 635 Цивільного кодексу України правової конструкції, а договір купівлі-продажу у відповідності до ст. 655 Цивільного кодексу України. Стаття 203 Цивільного кодексу України визначає основні умови, за наявності яких правочин є чинним. До них відносяться такі умови: (1) зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; (2) особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; (3) волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; (4) правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; (5) правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; (6) правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно зі статтею 212 Цивільного кодексу України, особи, які вчиняють правочин, мають право обумовити настання або зміну прав та обов`язків обставиною, щодо якої невідомо, настане вона чи ні (відкладальна обставина). Надаючи оцінку обраному позивачем способу захисту порушеного права - визнання договору дійсним та укладеним, суд виходить із наступного. Відповідно до статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Надаючи правову оцінку належності обраного заінтересованою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі "Чахал проти Об`єднаного Королівства" Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту й у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Згідно ч. 1 ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. У відповідності до ст. 210 Цивільного кодексу України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. У відповідності до ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. У відповідності до змін, що були внесені до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.01.2013 року, з 01.01.2013 року державній реєстрації підлягає не правочин, що посвідчує перехід права власності на майно, а безпосереднє речове право, зокрема право власності, що виникає з цього правочину. У відповідності до статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягає право власності. У відповідності до статті 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. У співвідношенні статті 210 Цивільного кодексу України, яка передбачає реєстрацію правочину та норм Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», останні є спеціальними та підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Згідно ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. З огляду на ту обставину, що як державна реєстрація права власності, так і нотаріальне посвідчення договору, є логічно та послідовно пов`язаними за формою та змістом елементами публічно-правової охорони права власності, суд вважає за можливе застосувати до правовідносин щодо державної реєстрації права власності, а саме випадку ухилення однієї із сторін від такої державної реєстрації, положення ч. 2 ст. 220 Цивільного кодексу України за аналогією закону, які надають можливість іншій стороні визнати такий договір дійсним (вчиненим) в судовому порядку. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги щодо визнання дійсними та укладеними спірного правочину щодо 1/2 частини майна, не охопленого договором від 22.11.2008 р. є правомірним . Відповідно до ч.3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення, або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, дійсним. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути серед інших і визнання права, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Виходячи з вимог ст. 41 Конституції України, ст. 5 ЦПК України, враховуючи те, що майно 1/2 частина житлового будинку яка складається з кімнати 1-5, кухні 1-2, коридору1-1, санвузла 1-6, з відповідною частиною господарських споруд гараж літ. «Б», навіс літ. «В», сарай літ. «Г», вбиральня літ «У», погріб літ. «пг», 1/2 частина огорожі за адресою [ADDRESS] передана за договором купівлі продажу [PERSON] як набувачу, і це підтверджується зібраними по справі доказами, тому необхідно визнати за [PERSON] рішенням суду право власності на вказані приміщення. Відповідно до ст. 220, 328, 334 ЦК України,

Outcome: approved