Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-19 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: 12 березня 2019 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати [PERSON] та [PERSON] , [INFO] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . 25 квітня 2019 року позивач надала до суду заяву про відмову від частини позовних вимог щодо визнання малолітньої [PERSON] такою що втратила право користування житловим приміщення. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власницею 1/3 частки квартири [ADDRESS] . Окрім неї в її квартирі зареєстровані її сини [PERSON] та [PERSON] , колишня невістка - [PERSON] та онука [PERSON] Після розірвання шлюбу з її сином, у березні 2015 року, її невістка виїхала з даної квартири та в ній без поважних на те причин не проживає. Посилаючись на те, що всі витрати з утримання квартири та сплати комунальних платежів вона несе самостійно, в зв`язку з чим просила суд визнати [PERSON] втратившою право користування житловим приміщенням. Відповідач [PERSON] відзиву на позов до суду не надала. ІІ. Заяви та клопотання учасників справи. В своїй позовній заяві [PERSON] просила суд викликати та допитати в судовому засіданні свідків. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 13 березня 2019 року було відкрито провадження у даній справі та призначено її до підготовчого розгляду за правилами загального позовного провадження. 25 квітня 2019 року ухвалою Южноукраїнського міського суду Миколаївської області було закрито провадження у спарві в частині позовних вимог щодо визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в іншій частині справу призначено до судового розгляду. Виклик відповідача [PERSON] в судове засідання здійснювався шляхом розміщення оголошення про виклик на офіційному веб-сайті судової влади України, в порядку передбаченому ст. 128 ЦПК України. Однак, будучи належним чином повідомленою, остання до суду не з`явилась, причину неявки суду не повідомила, відзив до суду не подала. А тому, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 223 ЦПК України, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній даних та доказів. Треті особи [PERSON] та [PERSON] в судове засідання також не з`явились, причину неявки суду не повідомили. Про час і місце розгляду справи повідомлені вчасно і належним чином, а тому, суд вважає за можливе розглянути справу без їх участі. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні позивач підтримала свої позовні вимоги та просила суд їх задовольнити. З досліджених у судовому засіданні письмових матеріалів справи судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності, квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] та членам її сім`ї [PERSON] та [PERSON] (а.с. 11 зворот). Право власності останніх на дану квартиру зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с. 12). Як вбачається з довідки (виписки з домової книги про склад сім`ї та реєстрацію) дані на 04.02.2019 року, в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - квартиронаймач; [PERSON] та [PERSON] - сини; [PERSON] - невістка; [PERSON] . - онука (а.с. 17 зворот). Відповідно до рішення Южноукраїнського міського суду Миколаївської області від 01 квітня 2015 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 15). Згідно акту № 007 від 07.02.2019 р. про не проживання, [PERSON] в квартирі [ADDRESS] з 2015 року не проживає. Факт непроживання відповідача в даній квартирі підтвердили допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] . V. Оцінка суду. Суд, заслухавши позивача, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. За результатами розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] є одним з власників квартири [ADDRESS] . Згідно положень ст.ст. 317, 319, 391 Цивільного Кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Зі змісту ст.ст. 386, 391 ЦК України слідує, що власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З наявних в матеріалах справи письмових доказів встановлено, що відповідач в спірному жилому приміщенні з 2015 року не проживає. Оскільки відповідач [PERSON] в квартирі [ADDRESS] понад один рік не проживає, суд вважає, що вона втратила право користування вказаним жилим приміщенням, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved