Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір від 12.02.2010 року дарування житлового будинку №2 за адресою: провулок Комсомольський, м. Ізмаїл, Одеська область, укладений між [PERSON] та [PERSON]; визнати недійсним договір від 10.03.2010 року дарування земельної ділянки площею 0.0722 га за адресою: провулок Комсомольський, 2, м. Ізмаїл, Одеська область, укладений між [PERSON] та [PERSON], посилаючись на те, що зазначені договори були укладені під впливом тяжких життєвих обставин дарувальника. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити. За обставинами справи пояснили, що [PERSON], находившись у шлюбі з [PERSON] подарував їй вищезазначені житловий будинок та земельну ділянку. Договори дарування були укладенні 12.02.2010 року та 10.03.2010 року. На той час позивач знаходився у тяжкому психологічному стані та не усвідомлював своїх дій, у звязку із складнощами на роботі, оскільки працюючи на посаді капітана теплоходу «Македон» та будучи матеріально відповідальною особою, на судні виникла аварійна ситуація внаслідок якої, власникам судна та вантажу були спричинені матеріальні збитки. Позивач не повною мірою усвідомлював значення своїх дій під впливом тяжкої психологічної ситуації. Отже є підстави для визнання недійсними договорів дарування відповідно до ст..225 ЦПК України. Крім цього, він не мав мети позбавити себе та свого батька житла. В судовому засіданні відповідач позовні вимоги визнала повністю та не заперечувала проти задоволення позову. В судове засідання треті особи: приватний нотаріус Ізмаїльського міського нотаріального округу [PERSON], [PERSON] не зявилися, незважаючи на те, що про дату, час та місце судового засідання були повідомлені належним чином. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, заслухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.05.2004 року, зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 12.05.2005 року та договору дарування, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] від 08.06.2005року, зареєстрованого в реєстрі за № 2880, позивачу [PERSON] належав житловий будинок з надвірними спорудами, що розташований за адресою: м. Ізмаїл, провул.Комсомольський, 2. На підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯИ № 631393, виданого Ізмаїльською міською радою Одеської області, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010950701180, земельна ділянка площею 0,0722 га, яка знаходиться по провулку Комсомольський, 2, в м. Ізмаїлі Одеської області, надана для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), належала позивачу [PERSON] (а.с.19). Відповідно до договору дарування земельної ділянки, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] від 10.03.2010 року за № 450, [PERSON] (дарувальник) подарував, а [PERSON] (обдарована) прийняла у дарунок земельну ділянку площею 0,0722 га, яка розташована за адресою: м. Ізмаїл, провул. Комсомольський, 2.(а.с. 23). Згідно договору дарування частини житлового будинку, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області [PERSON] від 12.02.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за № 225, [PERSON]В.(дарувальник) подарував, а [PERSON] (обдарована) прийняла у дарунок житловий будинок з господарськими будівлями та з надвірними спорудами, що розташований за адресою: м. Ізмаїл, провул. Комсомольський, 2 (а.с. 25). Згідно паспорту моряка [PERSON] 08.02.2010 року повернувся з рейсу (а.с. 15-17). Відповідно до пояснювальних, наданих [PERSON], та переведених на россійську мову Ізмаїльським інтерклубом моряків, на теплоході «MACEDON», капітаном якого був [PERSON], 02.08.2010 року було підтоплене машинне відділення, та 02.02.2010 року по 06.02.2010 року на судні вилися рятувальні роботи, вантаж в трюмах був пошкоджений (а.с. 5-6,10-11). Згідно інформаційної довідки ТОВ «Лікар Хелпер» від 01.08.2013 року, огляду невропатолога від 10.02.2010 року [PERSON] звернувся за медичною допомогою 10.02.2010 року та йому був встановлений діагноз депресія з вираженим антено-невростичним синдромом (а.с. 133). Статтею 213 ЦПК України передбачено, що рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Згідно зі ст. 214 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Як зазначено у частині другій ст.719 цього Кодексу, договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Статтю 225 ЦПК України встановлено, що правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до ст. 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені ст. 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов'язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв'язку з вчиненням цього правочину. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 23 постанови від 6 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі ст. 233 ЦК, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім'ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Правочини, що вчиняються особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але вимушена це зробити через тяжкі обставини. Отже, для визнання угоди недійсною з передбачених ст. 233 ЦК України підстав одночасно має бути встановлено існування впливу на волевиявлення особи тяжкої для неї обставини і вкрай невигідні умови договору. Як підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем, позивач діяв під впливом тяжких для нього обставин, а саме аварії судна, на якому він був капітаном, що визвало у позивача психічний стан, який підпадає під діагноз депресія з вираженим антено-невростичним синдромом. Також, як встановлено судом, будинок, який було подаровано [PERSON] на момент укладення договору був єдиним місцем проживання для позивача та його батька, що свідчить про вкрай невигідні умови договорів дарування. Відповідно до ч.4 ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Відповідно до вимог ст.ст. 10, 11, 59, 60, 61 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, визнані сторонами, не підлягають доказуванню, а обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню у відповідності до ст. 61 ч.1 ЦПК України. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved