Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Позивач [PERSON] 29 травня 2015 року звернулась до Кодимського районного суду з позовом про визнання відповідача [PERSON] втратившою право користування належним їй жилим будинком. В судовому засіданні представник позивача [PERSON], який діє на підставі угоди про надання правової допомоги, пояснив, що син позивачки [PERSON] з 1989 року до 2014 року перебував з відповідачкою у шлюбі. У звязку з цим позивач зареєструвала відповідача в своєму будинку, розташованому по вул.Миру, 16 в м.Кодима Одеської області. Однак з 05 жовтня 2014 року відповідач не проживає у вказаному будинку, тому, відповідно до ст.405 ЦК України втратила право користуванням ним. У звязку з цим просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] визнала та пояснила, що дійсно була зареєстрована в будинку позивача як дружина сина позивача. Після розірвання шлюбу з колишнім чоловіком в будинку позивача не проживає, тому проти задоволення позовних вимог не заперечує. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши надані ними письмові докази та матеріали цивільної справи, враховуючи визнання позову відповідачем, що не суперечить вимогам закону і не порушує прав і інтересів сторін та третіх осіб, відповідно до ч.4 ст.174 ЦПК України вважає можливим позов задовольнити у повному обсязі з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Встановлено, що позивач [PERSON] є власником жилого будинку №16, розташованого в м.Кодима по вул.Миру Одеської області, який вона успадкувала після смерті свого чоловіка [PERSON], померлого 18 березня 1999 року. Право власності позивача на зазначений будинок підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії АВЕ №718785. 02 вересня 1989 року син позивача [PERSON] [PERSON] уклав шлюб з відповідачем [PERSON] (до шлюбу Карташова) Л.В., після чого позивач зареєструвала відповідача у власному будинку, як члена сім»ї. Статтею 156 ЖК Української РСР та ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно з ч.4 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч.2 ст.64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. Судом на підставі свідчень представника позивача та відповідача, а також актів обстеження матеріально-побутових умов проживання від 05 жовтня 2014 року 26 травня 2015 року та з копії рішення Кодимського районного суду від 04 серпня 2014 року встановлено, що відповідач [PERSON] в будинку позивача не проживає з червня місяця 2014 року. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Окрім цього, відповідно до ст.107 Житлового кодексу України наймач або член його сім'ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред'явлення позову про це. Пунктом 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року №2, передбачено, що у справах про\~\~визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. \~\~ На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання - повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо (абзац 3 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року №2). Згідно зі ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності її понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Як вбачається з матеріалів справи відповідач [PERSON] в належному позивачеві будинку без поважних причин не проживає більше року, з заявою про продовження цього строку не зверталась, тому після спливу цього строку втратила право користування вказаним жилим приміщенням, що вона сама в судовому засідання і визнала. Відповідно до ст.3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11 грудня 2003 року N1382-IV, реєстрація це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце перебування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Стаття 7 цього закону встановлює, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, рішення суду про визнання втратившою право користування житлом, свідоцтва про смерть. Колегія суддів з розгляду цивільних справ Верховного Суду України в ухвалі від 16 січня 2012 року зазначила, що власник може вимагати усунення обмеження у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши одну з таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, рішення суду про визнання особи втратившою право користування житлом відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для зняття цієї особи з реєстраційного обліку. У звязку з цим, позовні вимоги позивача [PERSON] є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Окрім цього, відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, до яких ст.79 ЦПК відносить судовий збір, тому стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сплачений позивачем судовий збір в сумі 243 грн. 60 коп. (квитанція №48 від 29 травня 2015 року). На підставі викладеного,

Outcome: approved