Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-03 00:00:00

ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» звернулося до суду з позовом до [PERSON]про звернення стягнення на предмет іпотеки. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 08.12.2006 року між «Банк «Фінанси та кредит», ТОВ (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит») та [PERSON] укладено кредитний договір № 17-06-И/27, відповідно до умов якого останній отримав кредит у сумі 35760,00 доларів США строком до 07.12.2026 року зі сплатою 12% річних. В забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань 08.12.2006 року між банком та [PERSON] укладений іпотечний договір, згідно якого предметом іпотеки є квартира [ADDRESS]. В наслідок порушень позичальником договірних зобовязань, згідно умов кредитного договору та чинного законодавства України, банк звернувся до суду з вимогою до позичальника та поручителя про стягнення заборгованості за кредитним договором. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.01.2014 року з позичальника та поручителя солідарно стягнуто на користь ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» заборгованість в сумі 321449,81 грн. Однак, дане рішення суду не виконане, заборгованість не погашена. Станом на 10.12.2014 року сума заборгованості за кредитним договором становить 34 112,81 доларів США та 369552,54 грн., з яких: 23372,77 доларів США сума строкової заборгованості за кредитом, 3428,77 доларів США сума простроченої заборгованості за кредитом, 357,35 доларів США сума строкової заборгованості за відсотками, 6953,92 доларів США сума простроченої заборгованості за відсотками, 343,12 грн. сума строкової заборгованості по щомісячній комісії, 5489,92 грн. сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії, 363 719,50 грн. пеня, нарахована на суму прострочення тіла кредиту, комісії та відсотків. Загальна сума заборгованості з урахуванням офіційного курсу НБУ становить 903315,68 грн. За викладених обставин позивач просить в рахунок погашення цієї заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS]. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, не заперечував щодо проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] та його представники в судове засідання не зявилися, будучи належним чином повідомленими про день, час та місце розгляду справи, а тому, враховуючи строки розгляду справи, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України, оскільки представник позивача не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом встановлено наступні фактичні обставини справи та правовідносини, врегульовані нормами ЦК України, зокрема щодо кредиту та виконання зобовязань, а також Законами України «Про іпотеку»,«Про заставу». Судом встановлено, що 08.12.2006 року між «Банк «Фінанси та кредит», ТОВ (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит») та [PERSON] укладено кредитний договір № 17-06-И/27, відповідно до якого відповідачу в тимчасове користування на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності надані кредитні ресурси в сумі 35760,00 доларів США строком до 07.12.2026 року зі сплатою 12% річних за користування кредитом ( а.с 9-13). На забезпечення виконання зобовязань за вказаним договором між «Банк «Фінанси та кредит», ТОВ (правонаступником якого є ПАТ «Банк «Фінанси та кредит») та [PERSON] 08.12.2006 року укладений іпотечний договір, відповідно до якого предметом іпотеки є квартира під номером 16, що знаходиться в будинку під номером 28 по вул. Першотравневій (1 Травня) у м. Вінниці, загальною площею 38,3 кв. м, житловою 28,2 кв. м. Предмет іпотеки належить [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу квартири, посвідченого [PERSON], приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу 08.12.2006 року за реєстровим № 6069, зареєстрованого в Держаному реєстрі правочинів [PERSON], приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округ 08.12.2006 року за реєстраційним №1775375 ( а.с. 17-20). Право власності на дану квартиру зареєстроване 17.01.2007 року КП «ВООБТІ» за гр. [PERSON] за реєстровим №293/43316 в реєстровій книзі за №483. Позивач свої зобовязання щодо видачі кредиту виконав. Проте позичальник свої зобовязання не виконав. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 21.01.2014 року по справі №127/25990/13-ц за позовом ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованосі, стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь банку заборгованість станом на 27.07.2013 року в розмірі 321449,81 грн., з яких: 26801,54 долари США основної суми боргу, 3389,37 доларів США заборгованість по процентах за користування кредитними коштами, 686,24 грн. заборгованість з надання щомісячної комісії, 79447,61 грн. пеня. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Рішення суду до цього часу не виконане, зворотного судом не встановлено. Заборгованість за даним кредитним договором не погашена, позичальник продовжує користуватися коштами, а тому\~банк продовжує нарахування відсотків за користування відповідачем неповернутою частиною кредиту, комісії та пені за триваюче неналежне виконання зобов'язань за кредитним договором. Такі дії позивача відповідають вимогам чинного законодавства та умовам договору. Сторони погодили, що договір набирає чинності з моменту першої видачі кредитних коштів (їхньої першої частини) та діє до повного виконання сторонами прийнятих на себе зобовязань (п.7.2 договору), а також погодили, що позичальник щомісяця, в строк до 10 числа кожного місяця, сплачує комісійну винагороду за надання кредитних ресурсів у розмірі 343,12 грн. до моменту повного виконання зобовязання по поверненню кредитних коштів (п. 4.7. кредитного договору). Відповідно до п. 6.1. кредитного договору при порушенні зобовязання по поверненню кредиту, погашенню процентів за користування кредитом, а також будь-яких інших строків платежів, передбачених цим договором, позичальник сплачує банку неустойку у вигляді пені в розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочки. Враховуючи положення ст.ст. 525, 526, 599, 611 ЦК України, зміст кредитного договору слід дійти висновку про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносини сторін кредитного договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобовязання й не позбавляє права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України. Відповідна Правова позиція висловлена Верховним Судом України в справі №6-1206цс15 від 23.09.2015 року, яка вислу положень ст.360-7 ЦПК України є обовязкова до застосування. Станом на 10.12.2014 року заборгованість за кредитним договором №17-06-И/27 від 08.12.20069 року становить 903315,68 грн., з яких.: сума строкової заборгованості 23372,77 доларів США, що по курсу НБУ станом на 10.12.2014 року становить 365713,73 грн.; сума простроченої заборгованості за кредитом 3428,77 доларів США, що еквівалентно 53649,96 грн.; сума строкової заборгованості за відсотками 357,35 доларів США, що еквівалентно 5591,46 грн.; сума простроченої заборгованості за відсотками 6953,92 доларів США, що еквівалентно 108807,99 грн.; сума строкової заборгованості по щомісячній комісії 343,12 грн., сума простроченої заборгованості по щомісячній комісії - 5489,92 грн., пеня 363719,50 грн. Даний розмір заборгованості встановлений у судовому засіданні на підставі наданих доказів. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 611 ЦК України\~в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки встановлені договором, або законом. Згідно ст.572 ЦК України, ст.1 Закону України «Про заставу», ч. 5 ст.3 Закону України «Про іпотеку»\~кредитор (Іпотекодержатель, Заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (Іпотекодавець, Заставодавець) забезпеченого заставою (Іпотекою) зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна\~переважно перед іншими кредиторами. Іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника. Відповідно до ст.590 ЦК України, ст. 33 Закону України «Про іпотеку», заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором. У разі часткового виконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, право звернення на предмет застави зберігається в первісному обсязі. Згідно ст.7 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель має право за рахунок предмета іпотеки задовольнити свою вимогу за основним зов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ст.12 Закону України «Про іпотеку»\~та ст.20 Закону України «Про заставу» у разі порушення іпотекодавцем (заставодавцем) обов'язків, встановлених іпотечним договором (договором застави), іпотекодержатель (заставодержатель) має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання звернути стягнення на предмет іпотеки (застави). Такі ж положення чинного законодавства передбачають і умови іпотечного договору. Згідно зі ст.36 Закону передання іпотекодавцем предмета іпотеки у власність іпотекодержателю на підставі окремо укладеного договору про задоволення вимог іпотекодержателя або перехід до нього права власності на предмет іпотеки на підставі застереження в договорі іпотеки є позасудовим способом задоволенням вимог, що здійснюється за взаємною домовленістю іпотекодавця та іпотекодержателя. Однак наведеною нормою не виключається можливість звернення стягнення в такий спосіб та набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки за рішенням суду.\~ Відповідно до ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Пунктами 8.4.8, 10, 11.3, 11.3.1 іпотечного договору визначено право банку достроково звернути стягнення на предмет іпотеки у разі несвоєчасної чи неповної сплати платежів, несвоєчасного повернення суми основного зобовязання, в т.ч. кредиту, процентів, неустойки, із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобовязання в порядку, встановленому ст. 37 Закону України «Про іпотеку». Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року № 5, пунктом 39, розяснено, що з урахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України "Про іпотеку" іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі частини другої статті 16 ЦК має право вимагати застосування його судом. Відповідну Правову позицію висловив також Верховний Суд України у справі № 6-124цс13 від 11.12.2013 року . Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Отже, визначений банком спосіб захисту своїх прав, зокрема шляхом набуття права власності на предмет іпотеки передбачений чинним законодавством України, у тому числі\~Законом України «Про іпотеку», а також Іпотечним договором, укладеним сторонами. При цьому, суд звертає увагу, що в силу положень ст. 37 Закону України «Про іпотеку»\~іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Таким чином, відповідно до вищезазначених норм чинного законодавства, умов іпотечного та кредитного договорів, за рахунок предмету іпотеки, належного відповідачу, позивач має право шляхом визнання права власності задовольнити свої вимоги, які виникають із кредитного договору, оскільки позичальником належним чином не виконуються умови кредитного договору, а саме, в частині повернення заборгованості, тому суд приходить до висновку, що вимога щодо звернення стягнення на предмет іпотеки є доведеною, позов підлягає задоволенню. Одночасно, суд звертає увагу на дію Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Однак, бере до уваги про неможливість його поширення на правовідносини, що виникли між сторонами, адже відповідно до положень вказаного закону протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею\~4\~Закону України «Про заставу»\~та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку»,\~якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Наразі судом не встановлено, що вказане майно є місцем постійного проживання відповідача. Як вбачається з копії паспорта [PERSON], відповідач за адресою предмету іпотеки не зареєстрований, згідно відомостей, наданих відділом адресно-довідкової роботи УДМС України у Вінницькій області від 27.05.2015 року [PERSON] з 14.09.1998 року зареєстрований [INFO] (а.с. 37-39, 68), а фактичним місцем проживання є вул.Киянко,23/1 в м.Вінниці (за вказаним місцем проживання відповідач отримував повістки). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір. При цьому, суд враховує розяснення, викладені в п.6 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5, відповідно до якого, вимога заставодержателя про звернення стягнення на предмет застави оплачується судовим збором як вимога немайнового характеру, якщо така вимога пред'явлена після вирішення вимоги про виконання основного зобов'язання (стягнення заборгованості тощо), а тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 243,60 грн. (розмір судового збору, визначений з урахуванням дати подання позовної заяви). Враховуючи наведене,

Outcome: approved