Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-18 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача: 02 листопада 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою № [ADDRESS]. Свої позовні вимоги мотивує тим, що вона є власницею квартири [ADDRESS]. Окрім неї в її квартирі зареєстровані її дочка - [PERSON] та онук - [PERSON] Відповідачі, в даній квартирі не проживають близько десяти років, всі витрати з утримання квартири та сплати комунальних платежів вона несе самостійно, в зв'язку з чим просила суд визнати [PERSON] та [PERSON] втратившими право користування житловим приміщенням. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду не з'явилися. Надали письмові заяви, відповідно до яких позовні вимоги визнали у повному обсязі. ІІ. Заяви та клопотання учасників справи. В своїх заявах від 26 листопада 2018 року відповідачі [PERSON] та [PERSON] просили суд проводити розгляд справи без їх участі. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 14 листопада 2018 року було відкрито провадження у даній справі та призначено її до підготовчого розгляду за правилами загального позовного провадження. З урахуванням вимог ст. ст. 200, 223, 247 ЦПК України та заяв сторін про визнання позову, суд вважає за можливе розглянути справу у підготовчому засіданні за відсутності позивача і відповідача, без фіксування судового процесу за допомогою звуко-записувального технічного засобу. За правилами ч.3,4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст. 206, 207 цього Кодексу. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. ІV. Фактичні обставини встановлені судом та зміст спірних правовідносин. З досліджених у судовому засіданні письмових матеріалів справи судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло квартира [ADDRESS] належить на праві власності по 1/2 частці [PERSON] та [PERSON] (а.с. 20). Відповідно до копії договору дарування 1/2 частки квартири від 06 березня 2017 року [PERSON] подарував своїй матері [PERSON] 1/2 частку у праві власності на квартири [ADDRESS] (а.с. 18). Своє право власності на зазначену квартиру на підставі свідоцтва про право власності та на підставі Договору дарування від 06 березня 2017 року [PERSON] зареєструвала в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Як вбачається з довідки (дані станом на 13 вересня 2018 року) в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] - квартиронаймач; [PERSON] - син; [PERSON] - дочка; [PERSON] - онук (а.с. 16). Однак, як вбачається з актів про не проживання від 27 серпня 2018 ркоу та 11 вересня 2018 року [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] зі слів сусідів не проживають з 2006 року (а.с. 14, 15) V. Оцінка суду Суд, дослідивши письмові матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатній і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, прийшов до наступного висновку. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Також статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватись і розпоряджатись належним йому майном на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до Закону з своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно положень ст.ст. 317, 319, 391 Цивільного Кодексу України, власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Зі змісту ст.ст. 386, 391 ЦК України слідує, що власник має право звертатися до суду за захистом свого права власності та вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З урахуванням вищенаведеного та в зв'язку з тим, що [PERSON], [PERSON] в квартири [ADDRESS] не проживають з 2006 року та залишається зареєстрованим у ньому, обставин, які б перешкоджали їм проживати в даній квартирі судом не встановлено, суд вважає за можливе визнати їх втратившими право користування житловим приміщенням. На підставі викладеного та

Outcome: approved