Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

Позивач 05 лютого 2016 року звернувся з позовом до відповідача про поновлення строку позовної давності, визнання права на земельну частку (пай). В позовній заяві [PERSON] посилався на те, що в 1990 році був прийнятий в члени КСП «Правда», яке згодом було реформоване в СТОВ «Поділля», колгоспником. В кінці 1995 року було проведення паювання земель, однак його не було внесено до списку осіб, які мали право на земельну частку (пай), через що не отримав належної йому земельної частки (паю). Своєчасно до суду не міг звернутись в силу того, що є юридично неосвіченою людиною, а також у зв»язку з скрутним матеріальним станом. Просить визнати за ним право на отримання земельної частки (паю) як члена КСП «Правда», Кодимського району Одеської області с. Грабове в розмірах установлених на території Грабівської сільської ради. В судове засідання позивач не з»явився, надавши заяву, в якій свій позов підтримав та просив його задовольнити, стверджуючи, що він, як член сільськогосподарського підприємства с. Грабове Кодимського району, має право на земельну частку (пай). Представники Кодимської районної державної адміністрації (відповідач) та відділу Держгеокадастру в Кодимському районі (третя особа) в судове засідання не зявились. Представник відповідача надав до суду письмове пояснення, в якому позовні вимоги [PERSON] визнав та підтвердив його право на земельну частку (пай). В цій же заяві представник відповідача просив розглянути справу без його участі. Дослідивши вимоги позивача та надані ними письмові докази, суд визнає позов [PERSON] обґрунтованим та вважає необхідним його задовольнити з таких підстав. Відповідно до ч.5 ст.55 Конституції України кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень та протиправних посягань. Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України (ЦПК України) передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.\~ Стаття 12 Цивільного кодексу України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд обирає способи захисту цивільного права. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін. Судом на підставі наданої позивачем архівної довідки №395 від 22 грудня 2015 року встановлено, що [PERSON] з 1990 року по 1998 рік працював в колгоспі імені Свердлова (СТОВ «Поділля») с. Грабове, Кодимського району Одеської області. Відповідно до постанови Верховної Ради України №2200-ХІІ від 13 березня 1992 року «Про прискорення земельної реформи та приватизацію землі» роздержавлення та приватизація земельних ділянок недержавних сільськогосподарських підприємств в Україні розпочато з лютого 1992 року з врученням господарствам державних актів на право колективної власності на землю, до яких додавався список громадян-членів аграрних формувань, що надалі було підставою для складання уточнених списків на отримання цими громадянами земельних сертифікатів. Відповідно до ст.2 Указу Президента України №720/95 від 08 серпня 1995 року Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Право громадян як співвласників колективної власності на землю набувається з дня видачі підприємству в установленому порядку державного акта на право колективної власності на землю. За змістом вказаного Указу Президента України особа набуває право на земельний пай за наявності таких умов: перебування в членах КСП на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання КСП цього акта. Державний акт на право колективної власності на землю КСП «Поділля» с.Грабове, Кодимського району був виданий 17 листопада 1995 року. Отже, на момент видачі сільгосппідприємству с.Грабове Кодимського району державного акту на право колективної власності на землю позивач [PERSON] був членом цього підприємства, тому мав право на отримання земельної частки (паю), однак помилково був невнесений до списку осіб, які мали право на її отримання, внаслідок чого не отримав сертифікат на земельну частку (пай), а згодом і державний акт на право приватної власності на землю. Пленум Верховного Суду України в п.24 постанови «Про практику застосування судами законодавства при розгляді цивільних справ» №7 від 16 квітня 2004 року вказав, що невнесення особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, до списку осіб, які мають право на отримання земельної частки (паю), не може позбавити цю особу права на земельну частку. При неможливості надати такій особі земельну частку (пай) з колективної власності через відсутність необхідної для цього землі остання відповідно до п.7 Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" має бути надана із земель запасу, створеного місцевою радою під час передачі землі у колективну власність. Відповідно до ст.2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Відповідно до ст.5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема, розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів. В п.3 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 4 лютого 2004 року №122, передбачено, що у разі виявлення після розробки проекту факту невключення одного чи кількох громадян, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку, спадкоємців права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом, інших громадян та юридичних осіб України, які відповідно до законодавства набули право на земельну частку (пай), до списку власників земельних часток (паїв), на підставі якого був складений проект, сільська, селищна, міська рада чи райдержадміністрація може прийняти рішення (розпорядження) про, зокрема, надання зазначеним громадянам земельних ділянок із земель запасу чи резервного фонду у розмірі відповідної земельної частки (паю).\~ Частиною другою статті 116 ЗК України передбачено, що набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно частини першої статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. З огляду на викладене, суд констатує, що позивач має право на отримання земельної частки (паю) із земель Грабівської сільської ради Кодимського району Одеської області, а тому його позов підлягає задоволенню. Що стосується вимоги позивача поновити строк позовної давності, то суд, задовольняючи цю вимогу виходив наступного. Позивач є особою матеріально не забезпеченою, на протязі певного часу не мав можливості отримати документ на право на земельну частку (пай) з незалежних від нього причин. Статтею 257 ЦК України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частини 5 статті 267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Суд вважає причину пропуску строку позовної давності позивачем поважною, оскільки він є особою матеріально не забезпеченою, та на протязі певного періоду часу не мав можливості отримати документ на право на земельну частку (пай) з незалежних від нього причин, а звідси - не мав можливості захистити своє порушене право. На підставі ст.ст. 116, 122 ЗК України,

Outcome: approved