Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-10 00:00:00

На розгляд суду пред`явлено вказану позовну заяву, в якій заявлено вимоги: - визнання дійсним договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який посвідчено 01.08.2015 року приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу, р/р за № 850; -\~стягнення з\~ [PERSON] \~борг за\~договором позики\~у сумі\~295680,00\~гривень. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. 1 серпня 2015 року між сторонами укладено договір позики грошових коштів, за умовами якого [PERSON] на умовах строковості повернення надано [PERSON] 295\~680,00 гривень. Відповідачем прийнято зобов`язання повернення боргу в зазначеному розмірі до 31.12.2015 року. По спливу передбаченого сторонами строку позику повернуто не було. На звернення [PERSON] з претензійною вимогою виконання грошових зобов`язань, - [PERSON] висловив позицію невизнання договору позики з причини його нотаріального посвідчення в м. Донецьк Донецької області, тобто на тимчасово окупованій території, на якій жодні органи не здійснюють повноваження. За захистом оспорюваних прав з посиланням на ст. ст. 626, 1046, 1047, 1049 ЦК України, - [PERSON] звернувся до суду. \~ \~ \~ \~Розгляд справи призначено в порядку загального позовного провадження з викликом сторін що узгоджується з ч. 6 ст. 19, ч. 4 ст. 274 ЦПК України. Позивач [PERSON] про дату, час проведення судового засідання повідомлений належним чином відповідно до ст. 130 ЦПК України, представником [PERSON] (діє на підставі договору про надання правової допомоги, ордеру адвоката) надано в порядку п. 3 ч. 1 ст. 43, ч. 3 ст. 221 ЦПК України заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримано, не заперечує проти ухвалення по справі заочного рішення. \~ \~ \~ \~Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, правом подачі відзиву на позовну заяву не скористався, судом вжито максимальні заходи для його повідомлення про розгляд справи з дотриманням ст. ст. 128, 130 ЦПК України. Інформацію про судові засідання . для відповідача проживання якого є тимчасово непідконтрольна територія (Донецька область, м. Донецьк), - розміщено на сторінці Красноармійського міськрайонного суду Донецької області офіційного веб-порталу "Судова влада в Україні" в мережі Інтернет (здійснити повідомлення поштою за місцезнаходженням, шляхом надсилання телеграми, телефонограми, з використанням факсимільного зв`язку чи електронною поштою або з використанням інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення не видалося можливий). Повідомлення учасника процесу про судовий розгляд у наведений спосіб слід вважати належним в контексті статті 1-1 Закону України «Про здійснення правосуддя та кримінального провадження у зв`язку з проведенням антитерористичної операції» та ч. 11 ст. 128 ЦПК України. З огляду на вказане, в розумінні ст. 280 ЦПК України наявні умови для проведення заочного розгляду справи. Згідно ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, належно з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до наступних висновків. В судовому засіданні встановлено такі факти та відповідні правовідносини. 1 серпня 2015 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики грошових коштів, нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Донецького міського нотаріального округу (а.с. 10). Згідно п. 1 договору [PERSON] як позикодавець передав у власність [PERSON] як позичальника грошові кошти в розмірі 295680,00 гривень, що згідно офіційного курсу Національного банку України станом на 01 серпня 2015 року становить 14000,00 доларів США. Згідно п. 2 договору таку саме суму грошових коштів позики [PERSON] зобов`язується повернути [PERSON] до 31 грудня 2015 року. Згідно п. 4 договору виконання [PERSON] грошового зобов`язання має бути здійснено в м. Донецьк, або будь-якому іншому місті, готівкою. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 1 ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмові формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа незалежно від суми. Такі вимоги сторонами по справі дотримано, відносини з надання [PERSON] грошових коштів на умовах позики врегульовано у відповідному договорі в письмовій формі. Зі змісту позовної заяви [PERSON] вбачається, що [PERSON] від повернення боргових грошових коштів ухиляється з підстави оспорювання дійсності укладеного договору позики від 31.08.2015 року. Згідно зі статтями 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого порушеного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд акцентує увагу, що змістом статті 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. З вказаного слідує висновок, що письмова форма договору позики внаслідок реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. Такий висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, висловленій у постанові від 18.02.2017 року № 6-1662цс17, та у постанові від 13.12.2017 року № 309/3458/14-ц (підлягає обов`язковому врахуванню в розумінні ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Так, укладений сторонами договір позики грошових коштів від 01.08.2015 року в судовому порядку не був визнаний недійсним, самостійних вимог про оспорювання угоди в цілому або окремих положень відповідачем не заявлено. За таких обставин за правовою природою договір позики від 01.08.2015 року є реальним (набув чинності не з моменту підписання, а з моменту, передачі позики [PERSON] грошових коштів [PERSON] ), одностороннім (після укладення всі обов`язки за договором позики несе [PERSON] як позичальник, а позикодавець [PERSON] набув за договором тільки права, зокрема вимагати повернення предмета позики); безвідплатним (сторонами не передбачено умови щодо сплати процентів від суми позики). За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимоги [PERSON] щодо визнання договору позики від 01.08.2015 року укладеним та діючим. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦПК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до п. 2 договору позики грошових коштів від 01.08.2015 року [PERSON] зобов`язаний повернути [PERSON] до 31 серпня 2015 року позикові кошти в розмірі, визначеному п. 1 договору, тобто 295680,00 гривень, що згідно офіційного курсу Національного Банку станом на 01.08.2015 року становить 14000 доларів США. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Згідно ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Умовами договору позики від 01.08.2015 року сторонами передбачено повернення позики в сумі 295680 гривень, що було еквівалентно згідно офіційного курсу НБУ станом на дату укладання угоди 14000 доларів США. Питання присудження до стягнення суми позики в грошовому еквіваленті в іноземній валюті за офіційним курсом на день платежу, що узгоджується з ч. 2 ст. 533 ЦК України, - [PERSON] в розглядуваній позовній заяві не порушувалося. Також, на розгляд суду [PERSON] не заявлено встановлення відповідальності за порушення [PERSON] договірних зобов`язань (відповідно до п. 5 договору сторонами передбачено, що у разі якщо позичальник своєчасно не поверне суму позики, від зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також подвійну облікову ставку НБУ від неповернутої суми за кожен день прострочки). Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Враховуючи вищевикладене, суд визнає обґрунтованими та підставними вимоги [PERSON] в частині стягнення з [PERSON] борг за договором позики та присуджує до стягнення з відповідача та користь позивача грошову суму у розмірі 295680,00 гривень. Згідно п. 2 ч. 5 ст. 265 ЦПК України резолютивна частина рішення суду повинна містити висновок суду про розподіл судових витрат. Розподіл судових витрат між сторонами відбувається за правилами статті 141 ЦПК України. Згідно ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог; у разі задоволення позову на відповідача. \~

Outcome: approved