Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-11 00:00:00

Позивач [PERSON] , в особі представника - адвоката Мандзюк В.Б., звернувся до суду з даним позовом, посилаючись на те, що є власником квартири [ADDRESS] , де окрім інших, є зареєстрована його невістка [PERSON] , яка з 25 серпня 2019 року по теперішній час в зазначеній квартирі не проживає, не оплачує плату за користування жилим приміщенням і комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню квартири. Таким чином відповідач більше шести місяців не проживає в квартирі, яка належить позивачу. В зв`язку з чим, просив суд визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Борщівського районного суду Тернопільської області від 08 травня 2020 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін та запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів з дня одержання копії ухвали надіслати відзив на позовну заяву. Як встановлено з поштового повідомлення, відповідач [PERSON] 14 травня 2020 року отримала ухвалу суду, однак, станом на день розгляду справи відзиву на позовну заяву суду не надіслала. При цьому, судом враховано, що процесуальні строки, які були продовжені відповідно до пункту 3 розділу XІІ "Прикінцеві положення" Цивільного процесуального кодексу України в редакції Закону України від 30 березня 2020 року N 540-IX, закінчилися через 20 днів після набрання чинності Законом України від 18 червня 2020 року N 731-IX, і протягом цього 20-денного строку учасники справи та особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, інтереси та (або) обов`язки (у разі наявності у них права на вчинення відповідних процесуальних дій, передбачених цим Кодексом), не подали будь-яких заяв щодо продовження процесуальних строків з підстав, встановлених Законом України від 18 червня 2020 року N 731-IX). За таких обставин, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст.ст. 71, 150, 156, 160, 163 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд; члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. У разі тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається займане жиле приміщення у випадках і в межах строків, установлених частиною першою, пунктами 1 і 5 частини третьої і частиною четвертою статті 71 цього Кодексу. Як встановлено судом, що сторонами не оспорювалося, в квартирі [ADDRESS] є зареєстрованими позивач [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] . Наведене підтверджується довідкою виконавчого комітету Борщівської міської ради №524 від 12.03.2020 року. Власником вказаної квартири є позивач, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серія НАР 698458 та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. З акту обстеження житлових умов №40 від 11 березня 2020 року, складеного комісією Борщівської міської ради, слідує, що у квартирі [ADDRESS] , з 25 серпня 2019 року [PERSON] за місцем реєстрації не проживає, а проживає в с.Турильче. Отже, в судовому засіданні встановлено, що з 25 серпня 2019 року відповідач в квартирі [ADDRESS] не проживає, інтересу до спірного будинку як до місця свого проживання не має, понад шість місяців без поважних причин є відсутньою у зазначеній квартирі. Будь-яких доказів того, що між сторонами було досягнуто угоди щодо порядку користування відповідачем спірним жилим приміщенням, сторонами надано не було, не здобуто таких і в ході розгляду справи. Відповідно до ст. ст. 321, 383 Цивільного Кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Аналізуючи усі дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання, що позовні вимоги щодо визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, належному на праві приватної власності [PERSON] , є підставними, ґрунтуються на вимогах закону, а тому, підлягають задоволенню. Виходячи з наведеного, на підставі ст.ст. 71, 150, 160, 163 Житлового кодексу України, ст. 321, 383 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved