Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-08 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство «Альфа\~Банк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи: Олександрівський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), Концерн «Міські теплові мережі», Шевченківський відділ державної виконавчої служби у місті Запоріжжі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про звільнення майна з- під арешту Просить суд звільнити з-під арешту нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 71,55 кв.м. Стягнути солідарно з відповідачів витрати по сплаті судового збору. Позов обґрунтовано тим, що Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», надалі за текстом «Кредитор» та громадянин України [PERSON] , надалі за текстом «Позичальник» уклали договір кредиту № 05П179-К (надалі за текстом -Кредитний договір). Також, між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено Іпотечний договір (копія додається) відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, Іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 71,55 кв.м. У зв`язку з неможливістю виконання умов за Кредитним договором та значної заборгованості [PERSON] , Позивач змушений розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно. Однак Позивачу стало відомо, що розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно на даний час неможливо, оскільки постановами державної виконавчої служби накладено арешт на нерухоме майно Відповідача, та заборона на його відчуження. Посилаючись на положення ст. 589 ЦК, ст. ст. 41, 16, 367 ЦК просив суд задовільнити позовні вимоги. Ухвалою суду від 22.09.2020 відкрито провадження у вказаній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. У підготовчому судовому засідання представник позивача - адвокат Ременюк Т.О. позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі з підстав викладених в позовній заяві. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнали в повному обсязі. Треті особи в підготовче судове засідання не зявились, про час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши та дослідивши у сукупності докази у справі, суд дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що Акціонерно-комерційний банк соціального розвитку «УКРСОЦБАНК», надалі за текстом «Кредитор» та громадянин України [PERSON] , надалі за текстом «Позичальник» уклали договір кредиту № 05П179-К (надалі за текстом -Кредитний договір). Також, між АКБ «Укрсоцбанк» та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено Іпотечний договір (копія додається) відповідно до якого, на забезпечення виконання основного зобов`язання, Іпотекодавець передав в іпотеку належне йому на праві власності майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальна площа 71,55 кв.м. У зв`язку з неможливістю виконання умов за Кредитним договором та значної заборгованості [PERSON] , Позивач змушений розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно. Однак Позивачу стало відомо, що розпочати процедуру стягнення на іпотечне майно на даний час неможливо, оскільки постановами (Постанова , АА 787290, 29.01.2007, ДВС у Жовтневому р-ні м. Запоріжжя, Постанова, АА № 787292, 24.02.2007, ДВС Жовтневого РУЮ м. Запоріжжя, Постанова, ВП № 43961938, 11.08.2014, ДВС Жовтневого РУЮ м.Запоріжжя (додається), Постанова, ВП № 43962028, 11.08.2014, ДВС Жовтневого РУЮ м.Запоріжжя (додається),Постанова, ВП № 54198447, 26.06.2017, Олександрівський ВДВС міста Запоріжжя (додається), Постанова ВП 66323912 від 02.08.2021 року Олександрівський ВДВС міста Запоріжжя (додається), Постанова ВП № 62020882, 15.09.2020, Шевченківський ВДВС міста Запоріжжя, Постанова ВП 31927058, 19.04.2012, Жовтневий ВДВС м. Запоріжжя накладено арешт на нерухоме майно Відповідача, та заборона на його відчуження. Згідно зі статтею 589 ЦКУ у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов`язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв`язку із пред`явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. У статті першій Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Стаття 41 Конституції України\~проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до\~статті 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. ст.\~317,\~319 Цивільного кодексу України, власнику належить право розпоряджатися своїм майном за власного волею. Згідно з частиною першою\~ст. 321 Цивільного кодексу України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Правовідносини у сфері примусового виконання судових рішень регулюються\~Законом України «Про виконавче провадження», в даному випадку підлягає застосуванню\~Закон України «Про виконавче провадження» № 606-XIV від 21 квітня 1999 року, який був чинний на момент виникнення спірних правовідносин. Відповідно до пункту 2 частини першої\~ст. 47 Закону № 606-XIV, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього\~Закону\~заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними. Згідно\~ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження»\~(за редакцією 02.06.2016 року № 1404-VІІІ (1404-19) встановлено, що, у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. У разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Відповідно до частини четвертої, п`ятої\~ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIIІ від 02 червня 2016 року, арешт може бути знятий за рішенням суду, окрім як у випадках, передбачених частиною четвертою вказаної статті Закону. Згідно\~ст. 391 Цивільного кодексу України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з позовом до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право приватної власності заявника, внаслідок чого, він позбавлений змоги у повному об`ємі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. У відповідності до норм частини першої, третьої\~статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Цивільним процесуальним кодексом України\~визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга\~ст. 78 ЦПК України). За положеннями\~статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша\~ст. 81 ЦПК України). У відповідності до частини шостої\~статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Законодавець виключає збирання доказів судом, що стосується предмета спору, з власної ініціативи, за винятком витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом, як передбачено частиною сьомою\~статті 81 ЦПК України. За приписами частини першої\~статті 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до\~ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Особа яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права на майно і про звільнення з-під арешту. Позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби, а також відповідний орган доходів і зборів, банк та іншу фінансову установ, які у випадках, передбачених законом, виконують судові рішення. Аналогічний висновок міститься в постанові пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» від 03 червня 2016 року. Відповідно до частини 6 ст. 51 Закону України «Про виконавче провадження» спори, що виникають під час виконавчого провадження щодо звернення стягнення на заставлене майно, вирішуються судом. Суд враховує на Постанову Касаційного цивільного суду від 30.06.2021 року у справі № 337/800/19 : «Таким чином, оскільки накладення арешту на майно має наслідком заборону відчуження арештованого майна, то ним порушується право іпотекодержателя в разі невиконання боржником забезпеченого заставою зобов?язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки. Зі змісту наведених норм права випливає, що в разі коли належним чином зареєстрована іпотека виникла раніше за накладення арешту для задоволення вимог стягувачів, відмінних від іпотекодержателя, суд має звільнити з-під арешту іпотечне майно. При цьому відсутні підстави для відмови у звільненні з-під арешту зазначеного майна у зв`язку з відсутністю реального порушення боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання на момент пред`явлення відповідної вимоги; факт порушення основного зобов`язання, яке забезпечене іпотекою, виступає лише умовою реалізації гарантованих іпотекою прав іпотекодержателя і не пов`язується з його\~\~існуванням, а, отже, й порушенням шляхом арешту та заборони відчуження предмета іпотеки. З огляду на викладене суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи судові рішення у справі, не врахували вказані норми матеріального права та зробили помилковий висновок про відмову в задоволенні позову, оскільки\~\~накладення арешту на квартиру - предмет іпотеки порушує права позивача як іпотекодержателя. Наведене узгоджується з правовими висновками, викладеними Верховним Судом у постановах: від 10 квітня 2018 року у справі № 910/4772/17 та\~\~\~\~\~\~ від 19 листопада 2019 року у справі № 137/2080/18-ц (провадження\~\~№ 61-13492св19), а також у постановах Верховного Суду від 16 травня\~\~\~\~2018 року у справі № 338/1118/16 (провадження № 61-16095св18) та\~від 23 жовтня 2019 року у справі № 520/7842/16 (провадження № 61-20640св18)». З огляду на зазначене, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що обґрунтування позивача знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, є такими, що ґрунтуються на вимогах чинного законодавства України, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню у відношенні до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Щодо позовних вимог у відношенні [PERSON] суд зауважує на наступному. В процесі розгляду справи судом було встановлено, що відповідач [PERSON] помер. Частиною 4\~статті 25 ЦК України\~передбачено, що цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до вимог процесуального закону (ст. 55 ЦПК України) з`ясування зазначених питань стосується випадків, коли необхідність вирішення питання процесуального правонаступництва виникає після пред`явлення позову. Із роз`яснень, що містяться в п.33\~постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"\~слідує, що суд зупиняє або закриває провадження у справі чи залишає заяву без розгляду з підстав, передбачених відповідно статтями\~201,\~202,\~205,\~207 ЦПК України, перелік яких є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Частинами 1 та 2\~ст. 55 ЦПК України\~передбачено, що в разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов`язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії цивільного процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов`язкові для нього так само, як вони були обов`язкові для особи, яку він замінив. Процесуальне правонаступництво - це заміна сторони або третьої особи (правопопередника) іншою особою (правонаступником) у зв`язку з вибуттям із процесу суб`єкта спірного або встановленого рішенням суду правовідношення, за якої до правонаступника переходять усі процесуальні права та обов`язки правопопередника і він продовжує в цивільному судочинстві участь останнього. Отже, процесуальне правонаступництво у разі смерті фізичної особи можливе в порядку\~ст. 55 ЦПК України\~шляхом залучення правонаступника, а не зміни відповідача, однак лише за умови, що фізична особа померла після відкриття провадження у справі. Як вбачається із матеріалів справи, АТ «Альфа-Банк» звернулось з судом з позовом в 2020 році. Відповідач [PERSON] помер до відкриття провадження у справі. Оскільки чинним законодавством України не передбачено судового вирішення спору з особою, яка на час звернення до суду померла та правоздатність якої, відповідно до ч. 4\~ст. 25 ЦК України, припинено, то у відповідності п.7 ч. 1\~ст. 255 ЦПК України, справа, в частині позовних вимог до відповідача [PERSON] підлягає закриттю. На підставі викладеного та

Outcome: approved