Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Заявниця звернулася до суду із заявою про встановлення факту реєстрації шлюбу, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що перебуваючи на тимчасово окупованій території у м. Сімферопіль, АР Крим, уклала шлюб з [PERSON]., який був зареєстрований Железнодорожним відділом записів актів цивільного стану м. Сімферополя Департаменту запису актів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, про що їм було видане свідоцтво зразка, що використовується на тимчасово окупованій території. При зверненні заявницею до відділу державної реєстрації актів цивільного стану по Каховському району Каховський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Херсонської областіз питань реєстрації шлюбу їй було роз'яснено, що свідоцтво про реєстрацію шлюбу зразка, що використовується на тимчасово окупованій території, не відповідає вимогам законодавства України, а тому відсутні підстави для державної реєстрації шлюбу на території України. Просить суд заявлені вимоги задовольнити та встановити факт реєстрації шлюбу. В судове засідання сторони надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, заявниця на задоволенні заявлених вимог наполягала, заінтересовані особи [PERSON]. та представник Каховського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Херсонської області, проти задоволення заявлених вимог заперечень не має. В судовому засіданні встановлено, що 23.08.2014 року заявниця [PERSON], яка є громадянкою України, перебуваючи на тимчасово окупованій території АР Крим, уклала шлюб з [PERSON]., який є громадянином України, про що їм було видано свідоцтво про шлюб, яке відповідно до ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» є недійсними і не створює правових наслідків (а.с.8). Згідно ст. 197 ч. 2 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 3 ст. 49 Цивільного кодексу України, державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу, зміна імені та смерть. Згідно ч. 1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом,звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до п.5 ч.2 ст.234 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 256 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту реєстрації шлюбу. Відповідно до ч.ч.1-2 Розділу 2 Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 N52/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 24.12.2010 N 3307/5), зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 18 жовтня 2000 р. за N719/4940, для державної реєстрації шлюбу жінкою та чоловіком особисто подається заява про державну реєстрацію шлюбу до органу державної реєстрації актів цивільного стану за їх вибором. Пунктом 10 Постанови Пленуму ВСУ "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" № 5 від 31.03.95 року з подальшими змінами, визначено, що суди можуть встановлювати факти реєстрації усиновлення (удочеріння), шлюбу, розірвання шлюбу, народження і смерті, якщо в органах реєстрації актів громадянського стану не зберігся відповідний запис чи відмовлено у його відновленні або ж він може бути відновлений лише на підставі рішення суду про встановлення факту реєстрації акту громадянського стану. Згідно до п. 18 ці є ж постанови, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Згідно зі ст. 14 ЦПК України, рішення про встановлення факту, що має юридичне значення, яке набрало законної сили, є обов'язковим для органів, які реєструють такі факти або оформлюють права, що виникають у зв'язку із встановленим судом фактом. В разі встановлення у судовому порядку факту реєстрації акту громадянського стану орган державної реєстрації актів громадянського стану провадить відповідний запис на підставі рішення суду. Відповідно до п. 1 ст. 3 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року сухопутна територія Автономної республіки Крим та м. Севастополя, внутрішні води України цих територій визначаються окупованою територією. Згідно ч. 2, ч. 3 ст. 9 цього ж Закону будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом та будь-який акт (рішення, документ), виданий ними є недійсним і не створює правових наслідків. Громадянам України, які виїхали за межі території України ст. 18 Закону України « Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов'язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туречиини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов'язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Судом встановлено, що заявник [PERSON] та заінтересована особа [PERSON] 23.08.2014 року зареєстрували шлюб на тимчасово окупованій території у м. Сімферополі Автономної республіки Крим, про що їм Железнодорожним відділом записів актів цивільного стану м. Сімферополя Департаменту запису атів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим видано відповідне свідоцтво від 23.08.2014 року, [NUMBER] (а.с.8). Таким чином, свідоцтво про шлюб, видане 23.08.2014 року Железнодорожним відділом записів актів цивільного стану м. Сімферополя Департаменту запису атів цивільного стану Міністерства юстиції Республіки Крим, є недійсним і не створює правових наслідків. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для державної реєстрації народження його дитини. Іншим шляхом встановити цей факт заявниця [PERSON] невзмозі. На підставі вищевикладеного, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про шлюб, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів шлюбу особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації цілої низки прав людини, включаючи право власності (спадкування), право на повагу до приватного та сімейного життя тощо та не можлива без відповідного рішення суду, а тому заявлені вимоги підлягають задоволенню.

Outcome: approved