Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-26 00:00:00

ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Посилався на те, що відповідно до укладеного кредитного договору №CVF0AE00000374 від 21.09.2007 року [PERSON] отримав кредит у розмірі 9016,01 доларів США зі сплатою відсотків за користуванням кредитом з кінцевим терміном повернення до 20.09.2012 року. Відповідно до умов договору, погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячного платежу, який складається із заборгованості за кредитом, відсотками, винагороди та комісією. ПАТ КБ «Приватбанк» свої зобов'язання за кредитним договором виконав у повному обсязі та надав [PERSON] кредит. У зв'язку з неналежним виконанням умов кредитного договору, у [PERSON] станом на 21.10.2014 року виникла заборгованість по кредитному договору в сумі 34363, 53 доларів США, в тому числі: 8473,74 доларів США - заборгованість за кредитом; 8814,21 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом; 312,60 доларів США - заборгованість по комісії за користування кредитом; 16762,98 доларів США. - заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором. Просив позов задовольнити, стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в сумі 34363, 53 доларів США та понесені судові витрати. 24.03.2017 року позивачем було зменшено та уточнено позовні вимоги. Зокрема, банк вказував на те, що п.4.1 кредитного договору передбачено право банку на нарахування пені у розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу за кожен день прострочення. Строк позовної давності по пені становить 1 рік, а тому просив за період з 04.12.2013 року по 04.12.2014 року у рахунок погашення пені стягнути з відповідача 109514 грн. 78 коп. Відповідач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою до ПАТ КБ «Приватбанк». У поданій до суду позовній заяві посилався на те, що кредитний договір із ПАТ КБ «Приватбанк» він не укладав та не підписував. Підписи, що зазначені від його імені у кредитному договорі йому не належать та вчинені іншою особою. Тому вважає, що кредитний договір № CVF0AE00000374 від 21.09.2007 року та додаткову угоду до нього №1 від 09.10.2009 року слід визнати недійсними на підставі ст.ст. 202, 203, 215 ЦК України, оскільки його не підписував, договір укладено без додержання письмової форми, встановленої законом, а тому він є нікчемним. Просив визнати недійсним кредитний договір № CVF0AE00000374 від 21.09.2007 року та додаткову угоду до нього №1 від 09.10.2009 року, що були укладені між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] Ухвалою суду від 21.01.2016 року зазначені позови ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] були об'єднані в одне провадження (а.с. 186 Том 2). 27.10.2015 року [PERSON] одночасно з поданням позовної заяви до суду звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутності (а.с. 5 Том 1). Представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Суду пояснила, що банком у межах річного строку позовної давності було перераховано розмір пені та зменшено позовні вимоги. Також зазначила, що банком не було пропущено загальний трирічний строк позовної давності, оскільки [PERSON] вчинялись дії, які свідчать про визнання боргу, а саме погашення відсотків та пені. Просила позов задовольнити. Позов [PERSON] представник банку не визнала та пояснила суду, що оспорюваний правочин було підписано саме відповідачем. Доказів вчинення підпису у кредитному договорі від його імені іншою особою надано не було. Просила відмовити в задоволенні позову. [PERSON] у судові засідання не з'являвся, хоча неодноразово повідомлявся судом за зареєстрованим місцем проживання про дату, час та місце судового засідання. 27.10.2015 року [PERSON] одночасно з поданням позовної заяви до суду звернувся до суду з заявою про розгляд справи у його відсутності. Представник [PERSON] - [PERSON] до спливу терміну дії довіреності від 16.01.2015 року звернулась до суду з заявою, в якій позов про визнання кредитного договору недійсним підтримала. На підставі ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе завершити розгляд справи у відсутності [PERSON] Заслухавши пояснення представника ПАТ КБ «Приватбанк», дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до наступних висновків. Так, судом було встановлено наступні фактичні обставини та спірні правовідносини. Зокрема, судом було встановлено, що 21.09.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №CVF0AE00000374 (а.с.7-8 Том 2). Відповідно до умов Договору [PERSON] отримав кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу банку у розмірі 13662,02 доларів США на придбання автомобіля; 6,80 доларів США для сплати за реєстрацію предмету застави, 4646, 05 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою відсотків за користуванням кредитом у розмірі 1 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 20.09.2012 року (п.7.1 Договору). Позичальник зобов'язався сплачувати винагороду за надання фінансового інструменту у розмірі 80% доларів США у момент надання кредиту, щомісяця у період сплати у розмірі 0,14% від суми виданого кредиту. Сторони також погодили, що погашення заборгованості за кредитним договором здійснюється щомісячно шляхом сплати щомісячного платежу у розмірі 214 доларів США. Нарахування відсотків здійснюється в останню дату сплати відсотків, при цьому відсотки розраховуються на фактичний залишок заборгованості за кожний календарний день, виходячи із фактичної кількості днів користування кредитом - 360 днів у році. Відсотки розраховуються щомісяця (п.3.4 Договору) . 09.10.2009 року між сторонами було укладено додаткову угоду до договору №1, в якій сторонами було визначено, що погашення заборгованості здійснюється шляхом сплати щомісячного платежу у розмірі 323,75 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Статтею 1054 п.1 Цивільного Кодексу України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із п.1.ст.1048 Цивільного Кодексу України, розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Аналізуючи зазначені правова норми, суд приходить до висновку, що єдиною підставою виникнення кредитних правовідносин є договір, який є двостороннім правочином та укладається з метою врегулювання відносин між кредитором та боржником. Тобто, для виникнення правовідносин, що випливають з кредитного договору необхідне вільне волевиявлення обох сторін договору. Одностороннє зобов'язання особи з повернення кредитних коштів, сплати відсотків за договором не може бути визнано підставою виникнення кредитних правовідносин. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦКправочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. 3 ст. 203 ЦКволевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов'язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Основним юридичним фактом, який підлягає встановленню судом у даному випадку чи висловлював своє волевиявлення [PERSON] на укладення оспорюваного правочину. Згідно із ч. 1 ст. 638 ЦКдоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. При вирішенні даного спору, суд враховує роз'яснення надані в п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 09 листопада 2009 року № 9, відповідно до яких, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана ВерховноюРадою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як було встановлено судом, [PERSON], оспорюючи кредитний договір №CVF0AE00000374 від 21.09.2007 року, посилався на те, що не укладав кредитного договору та не підписував його. Даючи оцінку аргументам [PERSON] щодо правомірності оспорюваного правочину, суд вважає за необхідне зазначити таке. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 Кодексу). Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (а.с. 76 Кодексу). Як було встановлено судом, [PERSON] у якості доказу не укладення та не підписання оспорюваного правочину посилався на висновок судової почеркознавчої №465 від 15.09.2015 року, відповідно до якого рукописний запис «[PERSON].», що міститься на останній сторінці кредитного договору №CVF0AE00000374 від 21.09.2017 року - виконаний не [PERSON], а іншою особою (а.с. 106-111 Том 2). Даючи оцінку зазначеному доказу з точки зору його належності, допустимості та достовірності, суд зауважує, що виконання рукописного запису «[PERSON].», що міститься на останній сторінці кредитного договору №CVF0AE00000374 від 21.09.2017 року не відповідачем не свідчить про не укладення та не підписання договору відповідачем. Одночасно експертом у згаданому судовому висновку не виявилось можливим відповісти за запитання: «Чи виконано особисто [PERSON] чи іншою особою, підписи у кредитному договорі №CVF0AE00000374 від 21.09.2017 року та додатковій угоді №1 від 09.10.2009 року» у зв'язку з тим, що в досліджуваних підписах встановлені співпадаючі та розбіжні ознаки не утворюють сукупності, достатньої для позитивного або негативного висновку. Окрім того, суд враховує, що 17.01.2017 року представником відповідача одночасно з поданням до суду клопотання про призначення судової економічної експертизи було подано до суду копії квитанції, згідно яких вбачається, що [PERSON] періодично здійснювалося погашення заборгованості за кредитним договором від 21.09.2007 року (а.с. 10-11 Том 3), що безумовно свідчить про визнання ним правомірності оспорюваного правочину. Таким чином, на підставі наведеного, а також з урахуванням того, що [PERSON] не було надано суду достатніх доказів на підтвердження заявлених позовних вимог, а тому суд приходить до висновку, що ним було укладено спірний договір та підписано його, він розумів його зміст, тобто природу вчиненого правочину, його волевиявлення було вільним і відповідало його внутрішній волі. Виходячи з вище викладеного, а також враховуючи те, що укладений між сторонами кредитний договір від 21.09.2007 року з підстав, викладених у позовній заяві, не суперечить нормам цивільного законодавства, відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, суд вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним, а тому приходить до висновку, що позов [PERSON] про визнання недійсним кредитного договору - необґрунтований та задоволенню не підлягає. Щодо заявлених позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк», окрім встановлених вище фактичних обставин справи, суд вважає за необхідне зазначити таке: З положень кредитного договору та ст.ст. 1054, 1055 ЦК України вбачається, що сторонами дотримано в повному обсязі вимоги цивільного законодавства щодо предмету договору, його ціни, строку повернення кредиту, розміру відсотків, письмової форми. Відповідно до ст. 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За змістом ст.ст. 526, 527 Цивільного кодексу України, боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок у зобов'язанні належним чином. Згідно ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлено строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Факт одержання кредиту відповідачем [PERSON] підтверджується заявою на видачу готівки від 21.09.2007 року, дійсність якої останній не оспорював, та ордером розпорядженням №CVF0AE00000374 від 21.09.2017 року (а.с.9-10 Том 2). Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Разом із тим, умови зобов'язання належним чином відповідачем виконані не були. Як вбачається з дослідженого у судовому засіданні розрахунку заборгованості, з у рахуванням уточнених позовних вимог, у відповідача станом на 21.10.2014 року наявна заборгованість по кредитному договору у розмірі 17600, 55 доларів США та 109514 грн. 78 коп., з яких: 8473,74 доларів США - сума заборгованості за кредитом; 8814,21 доларів США - сума заборгованості за відсотками; 312,60 доларів США - сума заборгованості по комісії; 109514 грн. 78 коп. - сума заборгованості по пені (а.с. 4-5 Том 2, а.с. 49-50 Том 3). Представник відповідача у поданому до суду 17.01.2017 року клопотанні не погодилась із заявленим розміром заборгованості у зв'язку з неправомірним підвищенням банком відсоткової ставки за договором з 12% річних до 14,04 % річних. Даючи оцінку зазначеним вище аргументам, суд враховує таке: Так, у відповідності до п.71. кредитного договору сторони погодили відсоткову ставку за договором у розмірі 1% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитним договором. Одночасно п.2.3.1 Договору було передбачено право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір відсоткової ставки за користування кредитом у разі зміни кон'юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме: зміни курсу долару США до гривні більше ніж на 10% у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого НБУ на момент укладення цього договору, зміни облікової ставки НБУ; зміни розміру відрахувань у страховий фонд. При цьому банк надсилає позичальникові письмове повідомлення про зміну відсоткової ставки протягом семи календарних днів з дати, коли змінена відсоткова ставка набирає чинності. Як було встановлено судом, з дослідженого у судовому засіданні розрахунку заборгованості, починаючи з 01.11.2008 року банком в односторонньому порядку було змінено відсоткову ставку за договором з 12% річних до 14, 04% річних, а починаючи з 07.09.2010 року зменшено відсоткову ставку до 13,54 % річних (а.с. 4-5 Том 2). Згідно із роз'ясненнями, наданими у п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі статтею 1056-1 ЦК у зв'язку з прийняттям Закону України від 12 грудня 2008 року № 661-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Виходячи із закріпленого Конституцією України принципу незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів (частина перша статті 58), всі рішення банку в будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо підвищення процентної ставки в односторонньому порядку є неправомірними лише з 10 січня 2009 року. При підвищенні процентної ставки з'ясуванню підлягають визначена договором процедура підвищення процентної ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди тощо); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. На підставі наведеного, а також з урахуванням того, що банком було підвищено відсоткову ставку по договору до 10.01.2009 року, а отже такі дії банку не можуть бути визнані судом неправомірними. При цьому суд зауважує, що позивачем було дотримано визначеної договором процедури підвищення процентної ставки. Під час судового розгляду представником відповідача було заявлено про застосування позовної давності у спорі. Розглядаючи подану заяву, суд виходить із наступного. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст.256 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги(стягнення неустойки) (ст.266 ЦК України). За змістом ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Згідно із частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Окрім того, суд враховує положення ч.2 ст.264 ЦК України, у відповідності до яких позовна давність переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Як вбачається з дослідженого у судовому засіданні розрахунку заборгованості, відповідачем періодично здійснювалось погашення заборгованості, зокрема 07.09.2010 року, 15.11.2010 року, 24.05.2011 року, 31.01.2012 року (а.с. 4-5, а.с.60-61 Том 3 Том 2). Таким чином, [PERSON] вчинялись дії, які свідчать про визнання ним свого боргу. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (ч.3 ст.264 Кодексу). Отже, у даній справі відсутні визначені законом підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. Окрім того, суд звертає увагу на те, що розмір пред'явленої до сплати пені банком було нараховано у межах річного строку позовної давності за період з 04.12.2013 року по 04.12.2014 року у розмірі 109514 грн. 78 коп. Відповідач до суду із заявою про зменшення розміру пені на підставі ч.3 ст.551 ЦК України не звертався. За таких обставин, суд вважає, що позов ПАТ КБ «Приватбанк» обгрунтований та підлягає задоволенню.

Outcome: approved