Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

Позивач [PERSON] у жовтні 2013 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку, обгрунтровуючи це наступним. З 2003 року він є власником об'єкта нерухомого майна, розташованого по [ADDRESS], а саме: будівлі вагової з автовагами - інвентарний номер 1863 і 616 літера «А», будівлі зерноскладу - інвентарний номер 530 літера «Б», будівлі зерноскладу - інвентарний номер 547 літера «Г», будівлі автовагів - інвентарний номер 1851 літера «В», будівлі зерноскладу - інвентарний номер 679 літера «Д», зерноочищувача ЗАВ-20 - інвентарний номер 707 літера «Ж» літера № « 6», будівлі зерноскладу - інвентарний номер 643 літера «З», огорожі - інвентарний номер 808 номер по плану «№ 1-5», навісу - інвентарний номер 800 літера «И». У встановленому законом порядку він не має можливості набути права користування земельною ділянкою, на якій розташовані вказані об'єкти нерухомості, оскільки відповідачу на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 25.05.2010 видано Державний акт на право приватної власності на земельну ділянку площею 3,3953га серії ЯЛ № 112483 від 15.10.2010. Рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 12.03.2013 року у справі № 0805/3802/2012, яке набрало законної сили, за позовом прокурора Вільнянського району Запорізької області в інтересах Головного управління Державного комітету України по земельних ресурсам в Запорізькій області до [PERSON], треті особи: Відділ Держкомзему у Вільнянському районі Запорізької області, [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсним та скасування Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку, скасування його державі реєстрації встановлено обставини, які відповідно до вимог ч. 3 ст. 61 ЦПК України не доказуються при розгляді даної справи. Так, судом встановлено: 1) «рішенням Вільнянського районного суду Запорізької області від 25.05.2010 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання угоди дійсною та визнання права власності на земельну ділянку за [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку площею 3,3953, розташовану по [ADDRESS]; цільове призначення - розташування зерносховищ. Ухвалою того ж суду від 22.03.2011 року зазначене рішення суду було скасовано за нововиявленими обставинами, а під час подальшого розгляду справи ухвалою від 20.04.2012 року позовна заява [PERSON] була залише без розгляду». 2) «З метою захисту своїх майнових прав заінтересовані особи у даному випадку можуть заявляти вимоги про застосування наслідків вчинен нікчемного правочину згідно ч.ч. 1, 2, 5 ст. 216 ЦК України». Положеннями ст. 116 ЗК України визначені правові підстави набут права на землю громадянами та юридичними особами із земель державної комунальної власності. Такими підставами є рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених ЗК або результатами аукціону. Ст. 118 ЗК України визначений порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Діючим земельним законодавством не передбачена під ста набуття права на землю із земель державної та комунальної власності і підставі рішення суду. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених Законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважаєть набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що право власності на земельну ділянку площею 3,3953га, розташовану по вул. Свобод 43-а в селі Великодубове Вільнянського району Запорізької області набув [PERSON] - неправомірно (справа № 2-0805-1108/2010). Видача Державного акта на право власності на земельну ділянку без визначеної законом підстави є неправомірною, а Державний акт, виданий з порушенням вимог ст.ст. 116, 118 ЗК України - недійсним. У даному випадку позивач вважає, що порушено його право на користування земельною ділянкою, на якій розташовані належні йому об'єкти нерухомості, у зв'язку з чим просить суд визнати недійсним Державний акт на право власнності на земельну ділянку площею 3,3953га серії ЯЛ № 112483, виданий 15.10.2010 на ім'я [PERSON] та скасувати його державну реєстрацію. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі з підстав, зазначених в позові. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що у [PERSON] не виникло ні обов'язку, на права на оформлення права користування земельною ділянкою, розташованою за дресою: [ADDRESS], оскільки, дана земельна ділянка належить [PERSON] на праві власності з 2010 року. Даний факт підтверджено Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 07 листопада 2013р. по справі № 6-41175св13. Крім того, [PERSON] приховав від суду, що попереднім власником спірної земельної ділянки був [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії СВ № 487428 від 19 листопада 2009 року, а не держава. Також зазначив, що об'єкти нерухомості, розташовані на вищевказаній земельній ділянці, не могли перейтиу власність [PERSON] у 2011 році, оскільки вважає, що все, що знаходиться на цій земельній ділянці, належить [PERSON] як власнику землі. На даний час нерухоме майно та земельна ділянка виступають предметом іпотеки. Даний договір іпотеки [PERSON] уклав у 2010 році із [PERSON] У зв'язку з цим просив суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог. Треті особи в судове засідання не з'явилися, повідомлялися судом належним чином. Суд ухвалив слухати справу у відсутності третіх осіб. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 03 лютого 2003 року по справі № 2-671/2003, що набрало законної сили у встановленому законом порядку, за позивачем зареєстровано право власності на об'єкт нерухомого майна, а саме: будівлі вагової з автовагами - інвентарний номер 1863 і 616 літера «А», будівлі зерноскладу - інвентарний номер 530 літера «Б», будівлі зерноскладу - інвентарний номер 547 літера «Г», будівлі автовагів - інвентарний номер 1851 літера «В», будівлі зерноскладу - інвентарний номер 679 літера «Д», зерноочищувача ЗАВ-20 - інвентарний номер 707 літера «Ж» літера № « 6», будівлі зерноскладу - інвентарний номер 643 літера «З», огорожі - інвентарний номер 808 номер по плану «№ 1-5», навісу - інвентарний номер 800 літера «И», який розташований по вул. Свободи, 43-а в селі Великодубове Вільнянського району Запорізької області (арк.с. 4). Зазначене підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 3852129 від 15.06.2004 року (арк.с. 5); Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності індексний номер 1002888 від 06.03.2013 (арк.с. 7-9) та 34712874 від 04.07.2012 (арк.с. 6). Відповідно до вимог ст. 116 ЗК України (в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (частина перша статті 126 ЗК України в редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин). Судом встановлено, що на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 25.05.2010 у справі № 2-1108/2010 відповідачу видано Державний акт на право власності на земельну ділянку площею 3,3953 га серії ЯЛ № 112483 від 15 жовтня 2010 року, на якій розташований належний позивачу об'єкт нерухомого майна (арк.с. 66). Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 22.03.2011 зазначене рішення суду скасовано за нововиявленими обставинами (арк.с. 12-17). Ухвалою Вільнянського районного суду Запорізької області від 20.04.2012 позовна заява [PERSON] залишена без розгляду (арк.с. 18). Статтею 118 ЗК України визначено порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами. Так, відповідно до частин першої, другої, шостої - дев'ятої цієї статті (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) громадянин, зацікавлений у приватизації земельної ділянки, яка перебуває у його користуванні, подає заяву до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо приватизації земельних ділянок приймається на підставі технічних матеріалів та документів, що підтверджують розмір земельної ділянки. Громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації подають клопотання до відповідної районної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації або сільської, селищної, міської ради за місцезнаходженням земельної ділянки. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб). Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки подається Комісії з розгляду питань, пов'язаних з погодженням документації із землеустрою (далі - Комісія). Комісія протягом трьох тижнів з дня одержання проекту надає відповідному органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування свій висновок щодо погодження проекту або відмови у його погодженні. У разі якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов'язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається Комісією до відповідного органу земельних ресурсів для здійснення такої експертизи. Районна, Київська чи Севастопольська міська державна адміністрація або сільська, селищна, міська рада у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов'язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність. За змістом ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, не заборонених законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Порушення права позивача полягає в неможливості здійснення права власності, а саме розпорядження своїм майном, що обґрунтовується п. 1.8 «Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» (затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 року за № 282/20595). Згідно із частиною третьою статті 152 ЗК України (у редакції, яка була чинною на час виникнення спірних правовідносин) захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в абзаці другому пункту 2 Постанови від 16 квітня 2004 року № 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ", виходячи з положень статей 8, 124 Конституції, статей 26, 30, 87-90, 97, 100, 102, 118, 123, 128, 143-146, 149, 151, 153-158, 161, 210, 212 ЗК України, глав 27, 33, 34 ЦК України,статті 15 ЦПК України, статті 12 Господарського процесуального кодексу України судам підвідомчі (підсудні) справи за заявами, зокрема, з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб, і визнання недійсними державних актів про право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов'язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. У Постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року у справі № 6-33цс13 зазначено, що визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Аналізуючи надані учасниками процесу докази, суд прийшов до висновку, що існування дійсного Державного акта на право власності на земельну ділянку, виданого на ім'я [PERSON] на підставі рішення Вільнянського районного суду Запорізької області від 25.05.2010, яке на теперішній час скасовано, порушує права позивача щодо здійснення ним права власності відносно об'єкта нерухомості, який розташований на вказаній земельній ділянці. Що стосується позовних вимог про зобов'язання скасувати реєстрацію державного акту, суд приходить до висновку, що вони не ґрунтуються на законі, оскільки правових підстав для пред'явлення цих вимог законом не передбачено, крім цього є необґрунтованими, так як жодних порушень цивільних прав з боку реєстраційних органів немає (фактично ці вимоги спрямовані на захист ще непорушеного права). У разі відмови компетентного органу здійснити скасування реєстрації державного акту на підставі рішення суду, такі дії оскаржуються в порядку, встановленому Кодексу адміністративного судочинства України, у зв'язку з чим, в цій частині позовні вимоги не підлягають задоволенню. У зв'язку з тим, що позов [PERSON] задоволено частково, суд відповідно до вимог ст.88 ЦПК України вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь позивача судовий збір у розмірі 114,70 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved