Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-10 00:00:00

КНП «Дрогобицька міська лікарня №1» звернулось до суду із зазначеним позовом до відповідачів, в якому просить стягнути з останніх в їх користь 2394,00 грн. витрат на лікування потерпілого від цього злочину. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вироком Трускавецького міського суду Львівської області від 09.11.2015 року у справі №457/793/15-к, [PERSON] та [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України. Разом з тим, встановлено, що внаслідок завданих в результаті неправомірних дій [PERSON] та [PERSON] тілесних ушкоджень, [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні в нейрохірургічному відділенні Дрогобицької міської лікарні №1 в період з 15.02.2015 року по 24.02.2015 року (9 л/днів), що потягло за собою витрати на лікування потерпілого від злочину, розмір яких складає 2394,00 грн. та які понесені КНП «Дрогобицька міська лікарня» Дрогобицької міської ради. У добровільному порядку відповідачі шкоду відшкодувати не бажають. 10.04.2018 року від представника відповідача [PERSON] - [PERSON] поступив відзив на позовну заяву. У відзиві остання вказує на те, що Пленум Верховного Суду України у постанові від 07.07.1995 № 11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» (п.3) вказав, що термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка - розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Відповідно до п.2 Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 16.07.1993 № 545, сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі, та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003/у) або інших документів, які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого із стаціонара лікувального закладу. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. На порушення вище вказаних норм, позивачем не додано доказів на обґрунтування позовних вимог. Зокрема не надано копії вироку від 09 листопада 2015 року Трускавецького міського суду Львівської області у справі №457/793/15-к, не надано розрахунок бухгалтерії лікувального закладу із записом про вартість одного ліжко-дня. До позовної заяви приєднано копію відповіді слідчого СВ Трускавецького МВ ГУ МВС України у Львівській області капітана міліції В.В. Гливи, що в свою чергу, не є належним та допустимим доказом для вирішення даного спору. Не надано копії медичної картки стаціонарного хворого - форма 003/у. З метою доведення позовних вимог позивачем до матеріалів справи додано копію епікризу з медичної картки стаціонарного хворого № 01192, згідно якого хворому [PERSON] призначені наступні ліки: анальгін, димедрол, пірацетам, фуросимід, діабазол, нрамістар, етол-форт, еуфелін. В той самий час, не додано жодного доказу того, що дані препарати були придбані за рахунок КНП "Дрогобицька міська лікарня №1" і були включені в розрахунок одного ліжко-місця. Зазвичай хворі самостійно купують призначені лікарем медикаменти. Відповідно їх вартість не може бути включена до розрахунку одного ліжко-місця. Із вироку Трускавецького міського суду Львівської області вбачається, що підсудні [PERSON] та [PERSON] добровільно відшкодували завдану шкоду потерпілому. Таким чином, засуджені відшкодували потерпілому [PERSON] фактичні витрати на лікування. За наявності доданих до позовної заяви доказів, вважає, що немає підстав до задоволення позову, оскільки відсутня можливість встановити відповідність заявленого розміру вимог про відшкодування витрат на лікування потерпілого [PERSON] фактичним витратам на його лікування та обсягу наданих лікувальним закладом медичних послуг, а також харчування та надання йому медичних препаратів. 24.04.2018 року від представника відповідача - [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій остання вказує на те, що до матеріалів справи надано копію листа від 21.04.2015 №468 з зазначенням даних потерпілого [PERSON], а зокрема період перебування його на стаціонарному лікуванні та вартість одного ліжко дня в КНП «Дрогобицька міська лікарня №1» ДМР. Поміж тим вважають, що лист від 21.04.2015 №468 слугує належним доказом, оскільки дана довідка видавалася слідчому СВ Трускавецького МВ ГУ МВС України у Львівській області у зв'язку із проведенням досудового розслідування по справі №457/793/15-к. Копія запиту Трускавецького МВ ГУМВСУ у Львівській області від 09.04.2015р. №2116/3 додається (додаток 2). Додатково надають інформацію щодо вартості перебування в стаціонарних відділеннях КНП «Дрогобицька міська лікарня №1» ДМР (додаток 3) та розшифровку вартості 1 ліжко дня у нейрохірургічному відділенні КНП «Дрогобицька міська лікарня №1» ДМР (додаток 4). У відзиві (стор.2) представник відповідача заявляє щодо не надання копії медичної карти стаціонарного хворого - форма 003/у [PERSON], а тому повідомляє про те, що надання медичної інформації про інших фізичних осіб є неправомірним, оскільки відповідно до п.1 ст.286 ЦК України фізична особа має право на таємницю про стан свого здоров'я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при її медичному обстеженні. Згідно з ст.39, 40 ЗУ «Основи законодавства України про охорону здоров'я», пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров'я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Медичні працівники та інші особи, яким у зв'язку із виконанням професійних та службових обов'язків стало відомо про хворобу, медичне обстеження, огляд та їх результати не мають права розголошувати ці відомості. Ст.16 ЗУ «Про захист персональних даних» зазначає, що доступ до персональних даних третіх осіб визначається умовами згоди суб'єкта персональних даних. Однак зважаючи на те, що інформація про стан здоров'я потерпілого є доказом у справі № 442/8175/17 КНП «Дрогобицька міська лікарня №1» ДМР додала до матеріалів справи копію епікризу з медичної карти стаціонарного хворого № 01192 [PERSON], який на їхню думку слугує належним доказом перебування потерпілого в закладі охорони здоров'я, із зазначенням скарг та діагнозу. Стосовно тверджень представника відповідача, щодо не надання копій вироку від 09.11.2015 Трускавецького міського суду Львівської області у справі №457/793/15-к, повідомляють, що Дрогобицькому міськрайонному суду наданий відповідний документ, додатково надають підтвердження надсилання копії вироку Відповідачам, (додаток 1). Зазначає, що витрати які з вини [PERSON] та [PERSON] понесені КНП «Дрогобицька міська лікарня №1» ДМР негативно впливають на фінансування інших хворих, внаслідок чого порушуються інтереси у сфері дотримання прав і свобод людини і громадянина у сфері охорони здоров'я та забезпечення пов'язаних з ними конституційних гарантій. Окрім цього, несплата відповідачами коштів витрачених на лікування потерпілого [PERSON] створює негативні наслідки, оскільки медична галузь фінансується вкрай обмежено. У відзиві представник відповідача посилається на Постанову Пленуму Верховного суду України №11 від 07.07.1995 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», відповідно до п.8 даної постанови визначено, що у разі вчинення злочину групою осіб витрати на стаціонарне лікування потерпілого стягуються відповідно з кожного засудженого окремо з урахуванням ступеня їх вини та майнового стану. Відповідно до п.7 Постанови ПВСУ від 31.03.1989 «Про практику розгляду застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» вимоги позивача про відшкодування матеріальної шкоди, можуть бути вирішені в порядку цивільного судочинства. Згідно з частиною 1 ст. 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. 07.05.2018 року від представника [PERSON] - [PERSON] надійшло заперечення. У даному запереченні остання, зокрема, вказує на те, що позивач не надав доказів того, що хворий [PERSON] вказані ними лікарські засоби, отримав від закладу охорони здоров'я, оскільки вони були придбані за власний рахунок потерпілого від злочинного діяння. У такому разі відповідач не зобов'язаний відшкодовувати закладу охорони здоров'я ті витрати, які позивач не ніс. У розрахунку, окрім фактично наданих послуг позивачем, також, включено наступні послуги, які останньому не надавались: витрати пара клінічної служби, операційний блок, ФТК, рентген-кабінет, ЕХО, ЕКГ, ендоскопія, кисень, стоматкабінет та витрати реанімації. В судовому засіданні представник КНП «Дрогобицька міська лікарня №1» [PERSON] позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позові та у відповіді на відзив. Просить позов задовольнити. Представник відповідачів [PERSON] позову не визнала з підстав, викладених у відзиві та запереченні на позовну заяву. Просить відмовити у задоволенні позову. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд знаходить позов таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Вироком Трускавецького міського суду Львівської області від 09.11.2015 року у справі № 457/793/15-к,[PERSON] та [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України. Під час вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.296 КК України, [PERSON] та [PERSON] спричинили потерпілому [PERSON] тілесні ушкодження, внаслідок отримання яких потерпілий знаходився на стаціонарному лікуванні у нейрохірургічному відділенні Дрогобицької міської лікарні №1 в період з 15 лютого 2015 року по 24 лютого 2015 року (9 л/д). Вартість одного л/дня в нейрохірургічному відділенні становить 266 грн., а тому на його лікування державою були понесені витрати в сумі 2394,00 грн., що підтверджується довідкою №468 від 21 квітня 2015 р., виданою КНП «Дрогобицька міська лікарня №1». Згідно наданих доказів, до теперішнього часу затрати на стаціонарне лікування потерпілого не відшкодовані. Відповідно до ч. 1 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину. Згідно із ч. 2 ст. 1206 ЦК України якщо лікування проводилось закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіка Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Пунктами 1,2,3 «Порядку обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнення з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 15.07.1993 року передбачено, що кошти, витрачені закладом охорони здоров'я на стаціонарне лікування особи потерпілої від злочину, підлягають відшкодуванню особою, яка вчинила злочин, у розмірі фактичних витрат. Сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого, або інших документів які підтверджують дату госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу. Визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров'я або прокурора. У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. Таким чином, суд вважає позовну вимогу про стягнення з відповідачів на користь позивача суми заборгованості законною, обґрунтованою та такою, що підлягає до задоволення. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Отже судовий збір в розмірі 704,80 грн. підлягає стягненню з відповідачів в дохід держави.

Outcome: approved