Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-20 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті, заінтересовані особи відділ державної реєстрації актів цивільного стану по м.Добропіллю у Донецькій області, Управління пенсійного фонду України в м.Добропіллі та в Добропільському районі. Обґрунтовуючи заяву зазначила, що у м.Єнакієве Донецької області 14.06.2016 року помер її чоловік [PERSON], [INFO], захоронили його також у м. Єнакієве. Після смерті чоловіка вона звернулась до відділу ДРАЦС по м.Добропіллю Добропільського міськрайонного управління юстиції у Донецькій області, щодо реєстрації смерті чоловіка, але їй було відмовлено у реєстрації у звязку з тим, що медичне свідоцтво про смерть видано на неконтрольованій органами державної влади України території та рекомендовано звернутись до суду. Встановлення факту смерті чоловіка, заявнику необхідно для оформлення спадщини та відповідних пенсійних виплат. Просить суд встановити факт смерті [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], громадянина України, який помер 14.06.2016 року в м.Єнакієве Донецької обл. В судовому засіданні заявник пояснила, що її чоловік [PERSON], 01 жовтня 1954року народження, помер 14.06.2016 року у м. Єнакієве Донецької області і його було поховано на кладовищі селища ім..[PERSON] м.Єнакієве. Представник заінтересованої особи - Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану в судове засідання не зявився, від начальника відділу до суду надійшло повідомлення про розгляд справи за заявою [PERSON] про встановлення факту смерті без участі представника відділу, проти задоволення заяви не заперечують. Представник заінтересованої особи - Добропільського обєднаного управління пенсійного фонду України Донецької області в судове засідання не зявився, від представника управління, [PERSON], яка діє на підставі довіреності, до суду надійшло повідомлення про розгляд справи за заявою [PERSON] про встановлення факту смерті без участі представника управління, в якому також просить розглянути справу на розсуд суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні підтвердила факт смерті [PERSON], який помер 14.06.2016 року в м.Єнакієве і суду пояснила, що заявниця [PERSON] і померлий чоловік заявниці є її сватами, оскільки її донька Алла перебуває у шлюбі з сином заявниці [PERSON]. Зазначила, що [PERSON] тяжко хворів і внаслідок хвороби помер, про смерть [PERSON] їй стало відомо від заявниці та від дітей, вона була присутньою на похованні [PERSON], якого поховали у м.Єнакієве. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав показання аналогічні показанням свідка [PERSON] Заслухавши пояснення заявника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] перемістилась з тимчасово окупованої території та мешкає за адресою вул..Східна (50 років Жовтня), м.Білозерське Донецької обл., що також підтверджується копією довідки від 24.11.2014р. №1422002700 про взяття на облік особи, яка перемішується з тимчасово окупованої території України (а.с.10). В судовому засіданні встановлено, що заявник, [PERSON], є дружиною [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.6). Згідно довідки про причину смерті №429 від 15.06.2016 року, яка видана лікарем республіканського бюро судово-медечної експертизи м.Єнакієве Донецька народна республіка, [PERSON], помер 14.06.2016 року, причина смерті гостра серцево-судинна недостатність (а.с.8). З копії свідоцтва про смерть серії ДНР №031894, яке видано 17.06.2016 року Єнакієвським міським відділом запису актів цивільного стану Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки вбачається, що [PERSON], [INFO], помер 14.06.2016 року в м.Єнакієве (а.с.7). З відмови у проведенні державної реєстрації смерті від 21.06.2016р. №489/3.3-120, яка була надана начальником Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану про державну реєстрацію смерті [PERSON], який помер 14.06.2016 року, було відмовлено у державній реєстрації смерті, оскільки для підтвердження факту смерті [PERSON] предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р.№545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» (а.с.9). Встановлення факту смерті [PERSON] необхідно заявнику з метою подальшого оформлення спадщини та відповідних пенсійних виплат. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Даючи оцінку допустимості довідки про причину смерті №429 від 15.06.2016 року та свідоцтву про смерть [PERSON] серії ДНР №031894, які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст..19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті [PERSON], [INFO], уродженця [INFO], громадянина України, який помер 14.06.2016 року в м.Єнакієве Донецької області і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для оформлення спадщин після смерті чоловіка. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України.

Outcome: approved