Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] належав його бабі [PERSON] , яка померла [INFO] . Зазначає, що він (позивач) є спадкоємцем за заповітом спадщини, яка відкрилася внаслідок смерті спадкодавця [PERSON] , прийняв дану спадщину та з метою оформлення своїх спадкових справ попередньо звертався до нотаріуса, однак у видачі свідоцтва про право на зазначений вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами нотаріус йому відмовив через відсутність належних правовстановлюючих документів на дане майно. З огляду на наведені обставини, просить суд ухвалити рішення, яким визнати за ним, позивачем, право власності на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак скерував на адресу суду письмову заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує та просить розглядати дану справу у його відсутності за наявними матеріалами. Представник відповідача - Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області Федевич Н.І. в судове засідання не з`явилася, подала відомості про те, що спірне будинковолодіння [ADDRESS] відносилося до суспільної групи «колгоспний двір», головою якого була [PERSON] , а також письмову заяву, в якій зазначила, що проти позову не заперечує та просить розглядати справу у їх відсутності. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте подала письмову заяву, в якій зазначила, що у 1988-1990р.р. була лише формально зареєстрованою в господарстві [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; за вказаною адресою не проживала, спільного господарства з [PERSON] не вела; членом даного колгоспного двору не являлася; на частку у спірному будинку не претендує; проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує та просить розглядати справу у її відсутності. Третя особа - [PERSON] в судове засідання не з`явилася, проте подала письмову заяву, в якій зазначила, що у 1988-1990р.р. була лише формально зареєстрованою в господарстві [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; членом даного колгоспного двору не являлася; на частку у спірному будинку не претендує; проти задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечує та просить розглядати справу у її відсутності. Представник третьої особи - Мостиської державної нотаріальної контори Львівської області в судове засідання не з`явився, у матеріалах справи міститься письмова заява про розгляд справи за його відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності учасників справи, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У ч.4 ст.206 ЦПК України зазначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити з наступних підстав. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Судом встановлено, що будинковолодіння по [ADDRESS] , відносилося до суспільної групи "колгоспний двір", головою та єдиним членом якого була [PERSON] . Треті особи [PERSON] та [PERSON] станом на 15.04.1991року, як вважає суд, не зберегли права на частку в майні даного колгоспного двору, оскільки у 1988-1991р.р. кожен з них проживав за іншою адресою та не приймав участі у веденні спільного домашнього господарства з [PERSON] , що підтверджується їх письмовими заявами та матеріалами справи. Згідно вимог ст.7 Конституції СРСР 1936 року колгоспним двором є родинно-трудове об`єднання осіб, всі або більшість працездатних членів якого є членами колгоспу, беруть участь особистою працею в колгоспному виробництві, отримують основні доходи від суспільного господарства колгоспу і, крім того, ведуть особисте підсобне господарство на присадибній земельній ділянці. Відповідно затверджених ЦСУ СРСР 13 квітня 1979 року № 11215 «Вказівок по веденню погосподарського обліку в сільських радах народних депутатів», визначення в сільській місцевості громадського типу господарства в погосподарській книзі та відомостей щодо членів колгоспного двору, що має правове значення, було покладено на сільські ради. Надалі порядок ведення погосподарського обліку в сільських радах визначався Вказівками по веденню погосподарського обліку в сільських Радах народних депутатів, затвердженими постановою Державного комітету статистики СРСР від 12 травня 1985 року № 5-24/26, а згодом - Вказівками, затвердженими постановою Держкомстату СРСР від 25 травня 1990 року № 69. Згідно з п.9 зазначених Вказівок окремим господарством є особи, що проживають разом та ведуть спільне домашнє господарство. Відповідно до змісту Вказівок № 5-24/26 і № 69 суспільна група господарства визначалась залежно від роду занять голови господарства (сім`ї). Особи, які працюють у колгоспі, але не є членами колгоспу, належать до суспільної групи робітників або службовців залежно від займаної посади. Згідно Закону України «Про власність» від 15.04.1991 року, пункту 6 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» № 20 від 22.12.1995 року, право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею та коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до ст.ст.120,123 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), чинного на час існування колгоспних дворів, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Виходячи з вимог ст.ст.120, 123 ЦК України в редакції 1963 року, які діяли станом на 15.04.1991р. і регулювали власність колгоспного двору, право власності на майно колгоспного двору (спірне будинковолодіння) в цілому мала [PERSON] . [INFO] відкрилась спадщина внаслідок смерті [PERSON] . До складу спадщини, яка відкрилась внаслідок смерті спадкодавця [PERSON] входило право на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , що належало спадкодавцеві як єдиному члену колгоспного двору. Як вбачається із матеріалів справи, спадкодавець [PERSON] за життя своїм майном розпорядилася,склавши 11.05.1994р. заповіт в користь свого внука - позивача [PERSON] . Позивач [PERSON] як спадкоємець за заповітом у відповідності до ст.549 ЦК УРСР від 18.07.1963 року вчинив дії, які свідчать про прийняття ним спадщини після смерті баби [PERSON] . Як убачається з матеріалів справи, зокрема копії спадкової справи №70/2001, наданої Львівським державним нотаріальним архівом, заведеної Мостиською державною нотаріальною конторою Львівської області після померлої [INFO] [PERSON] , на підставі заповіту, посвідченого у виконкомі Чернівської сільської ради Мостиського району 11.05.1994р., спадкоємцем майна [PERSON] є [PERSON] . Останньому 19.03.2001р. видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом на частину спадкового майна спадкодавця [PERSON] , зокрема на земельну частку (пай) у землі, яка перебуває в колективній власності КСП «Галичина» розміром 1,55 в умовних кадастрових гектарах на підставі сертифікату на право на земельну частку серії ЛВ № 0123202, виданого 04.04.1997р. Отже, належне спадкодавцю [PERSON] спадкове майно, в тому числі право на спірний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] , успадкував саме позивач [PERSON] . При цьому, нотаріусом було відмовлено позивачу [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірний житловий будинок, така відмова була зумовлена відсутністю належних правовстановлюючих документів, виданих на ім`я спадкодавця [PERSON] . Нотаріус роз`яснив позивачу [PERSON] можливість реалізації права на спадкування вказаного майна в судовому порядку. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу України від 13 грудня 1995 року №56, передбачала обов`язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п.4 Інструкції), в тому числі й на підставі записів у погосподарських книгах (п. 20 Інструкції). Тобто записи у погосподарських книгах визнавались в якості актів органів влади (публічних актів), що підтверджують право приватної власності. Так, до 01.01.2013р. державна реєстрація права особи на частку у майні колгоспного двору здійснювалась МБТІ, відповідно до Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженим наказом Міністерства юстиції України №7/5 від 07.02.2002 року на підставі рішення, яке виносилось сільською радою про розподіл часток майна колгоспного двору. Пунктом 2 розділу II «Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та інших законодавчих актів України» (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 09.12.2011 року № 4152- VI) визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно в порядку визначеному цим Законом, буде здійснюватись з 1 січня 2013 року. З 1 січня 2013 року право власності на нерухоме майно посвідчуються на загальних засадах, свідоцтвом про право власності, що видає державний реєстратор прав з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав майно та їх обтяжень». Згідно з вимогами, які визначені ст.19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державний реєстратор з 01.01.2013 року, не посвідчує прав власності на об`єкт нерухомого майна та не видає свідоцтва про права власності на підставі рішення сільської ради про розподіл часток майна колгоспного двору між його співвласниками. Отже, через відсутність правовстановлюючих документів на спірне будинковолодіння та належність такого до суспільної групи «колгоспний двір» позивач [PERSON] не може в позасудовому порядку в повній мірі оформити свої спадкові права, у зв`язку із чим звернувся до суду із зазначеним позовом. Вказані обставини сторонами не оспорюються та підтверджуються наявними у справі письмовими доказами, а саме: копією свідоцтва про смерть [PERSON] ; копією заповіту спадкодавця [PERSON] ; копією спадкової справи за №70/2001, заведеної після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] ; копією технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] ; листом-повідомленням Чернівської сільської ради Мостиського району Львівської області від 09.07.2019р. №02-18/233; копіями сторінок з погосподарських книг по с.Черневе Мостиського району Львівської області за 1986-1990р.р., за 1991-1995р.р., за 2016-2020р.р.; актом обстеження житлового будинку по [ADDRESS] від 04.10.2019р. за №1678; письмовими заявами третіх осіб [PERSON] та [PERSON] ; копією паспорта позивача [PERSON] ; іншими матеріалами справи. Практика Верхового Суду України (п.23 Постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику у справах про спадкування» №7 від 30.05.2008 року) при розгляді справ даної категорії вказує на те, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Оскільки у даному випадку питання про право позивача на спірне будинковолодіння не може бути вирішено в позасудовому порядку у зв`язку з вищевикладеними обставинами, тому це питання можливо вирішити у судовому порядку шляхом визнання права власності на вищевказане майно. Статтею 55 Конституції України передбачено право кожного на захист своїх прав і свобод від порушень і протиправних посягань будь-якими не забороненими законом засобами. Згідно зі статтею 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є, зокрема, визнання права. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК України). Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Права власника майна підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права на належне йому майно за умови, якщо власник не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб. Відповідно до ч.3 ст.12, ст.81 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази мають бути належними і допустимими у відповідності до вимог ст.ст.77-78 ЦПК України. Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Узагальнюючи, суд вважає, що є всі підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] , зокрема для визнання за ним права власності на спірне майно - житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] .

Outcome: approved