Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до [PERSON] про виселення із житлового приміщення житлового будинку №18, що по вул. Б.Хмельницького в с.Острів, Тернопільського району Тернопільської області. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона є власником житлового будинку №18 в с.Острів Тернопільського району Тернопільської області. За рішенням Тернопільського міськрайонного суду шлюб між ними розірвано, однак відповідач надалі проживає у будинку, чим створює перешкоди у вільному користуванні майном. Станом на цей час спільне проживання з відповідачами є нестерпним, оскільки останній вчиняє постійні сварки. Тому просить виселити відповідача із будинку. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з підстав наведених у позовній заяві та наданих суду усних поясненнях. Відповідач в судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову, однак у разі його задоволення просив суд відстрочити виконання рішення суду. Дослідивши матеріали цивільної справи, судом встановлено наступне. Позивач [PERSON]є власником житлового будинку №18, що по вул. Б.Хмельницького в с.Острів, Тернопільського району Тернопільської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житловий будинок, виданим 03.12.2001р. Острівською сільською радою Тернопільського району Тернопільської області. Згідно довідки №404, виданої 24.04.2015р. виконкомом Острівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, у житловому будинку №18, що по вул. Б.Хмельницького в с.Острів, Тернопільського району Тернопільської області, окрім власника [PERSON] зареєстровані відповідачі: її дочка [PERSON], її дочка [PERSON], чоловік [PERSON]. З довідки також вбачається, що в паспорті [PERSON] помилково зроблено запис в паспорті - вул.Хмельницького,17. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 21.08.2014року. Постановою Тернопільського міськрайонного суду від 09.10.2014року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 51грн. за вчинення насильства в сім»ї відносно своєї дружини [PERSON]. Постановою Тернопільського міськрайонного суду [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді 40 годин громадських робіт за вчинення насильства в сім»ї відносно своєї дружини [PERSON]. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про обґрунтованість позовних вимог, підтвердження їх матеріалами справи та необхідність задоволення позовних вимог з наступних мотивів. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Згідно статті 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або у судовому порядку. Відповідно до статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 157 ЖК України визначено, що членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 1 статті 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми ст. 116 ЖК України, вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; використання його не за призначенням; систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку. У всіх трьох випадках до винних осіб мають попередньо вживати заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Водночас, як роз'яснив пленум Верховного Суду України у п. 17 своєї Постанови "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", №2 від 12 квітня 1985 р. (далі - Постанова від 12.04.1985 року), при розгляді справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК УРСР осіб, що систематично порушують правила суспільного співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або житловому будинку, варто виходити з того, що при антигромадському поводженні, що продовжується, виселення винного може бути й у випадку повторного порушення, якщо раніше вжиті заходи попередження або суспільного впливу не дали позитивних результатів. Доказом застосування мір попередження і громадського впливу можуть слугувати постанови про притягнення до адміністративної відповідальності. Позивачем надано суду докази існування вищевказаних визначених чинним законодавством підстав для виселення відповідача, а саме постановою Тернопільського міськрайонного суду від 09.10.2014року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 51грн. за вчинення насильства в сім»ї відносно своєї дружини [PERSON]. Також, постановою Тернопільського міськрайонного суду [PERSON] Миколайовичавизнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.173-2 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді 40 годин громадських робіт за вчинення насильства в сім»ї відносно своєї дружини [PERSON]. Таким чином, законодавством встановлено чіткий порядок для виселення інших осіб, які проживають разом із власниками житла, і в даному випадку власник житла довів наявність підстав для виселення відповідача. Позивачем надано суду докази притягнення відповідача до адміністративної відповідальності, а також те, що після застосування до відповідача заходів впливу, останній продовжував антигромадське поводження, притягувався за адміністративної відповідальності за одне й теж порушення протягом року, що є систематичним порушенням. За таких умов позов слід задовольнити, шляхом виселення [PERSON] з житлового будинку №18 по вул. Б.Хмельницького в с. Острів Тернопільського району Тернопільської області без надання іншого житлового приміщення. В силу вимог ст.217 Цивільного процессуального кодексу України, суд, який ухвалив рішення може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи клопотання відповідача, суд вважає, що виконання рішення суду слід відстрочити на три місяці, надавши час відповідачу для вирішення питання щодо місця подальшого проживання. Відповідно до вимог статті 88 ЦПК України, слід стягнути із відповідача на користь позивача судові витрати, а саме 243,60 грн. сплаченого судового збору.

Outcome: approved