Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-17 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулась до суду з позовом до Київської міської ради про визнання права власності у порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину земельної ділянки. Обгрунтовує позовні вимоги тим, що після смерті матері, [PERSON], померлої [INFO], відкрилась спадщина на 1/2 частину земельної ділянки [ADDRESS] Ця частина земельної ділянки, від загальною площею 0,0633 га, успадкована [PERSON] після смерті чоловіка [PERSON], померлого [INFO], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 04.11.2003 державним нотаріусом Дев»ятої київської державної нотаріальної контори, місце розташування якої первісно було зазначено: у с/т «Суднобудівник» у Шевченківському районі [ADDRESS]. Відповідно рішення Київської міської ради від 22.01.2015 № 34/899 «Про затвердження офіційного довідника «Вулиці міста Києва» с/т «Суднобудівник» відноситься до Подільського району м. Києва. Будучи спадкоємицею всього майна померлої за заповітом, посвідченим 21.04.2010 державним нотаріусом Дев»ятої київської державної нотаріальної контори, за реєстровим № 6-419, 23.07.2014 подала заяву про прийняття спадщини. 25.08.2015 постановою державного нотаріуса Дев»ятої київської державної нотаріальної контори відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на 1/2 частину земельної ділянки, розташованої в с/т «Суднобудівник» у Подільському районі [ADDRESS], після смерті [PERSON], померлої [INFO], оскільки правовстановлюючий документ, а саме: свідоцтво про право на спадщину на частину земельної ділянки, не зареєстрований у органі, що здійснює державну реєстрацію нерухомого майна. Позивач просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину земельної ділянки [NUMBER], розташованої в с/т «Суднобудівник» у Подільському районі [ADDRESS], що належала матері, [PERSON], померлій [INFO], на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04.11.2003. Представник відповідача, Київської міської ради, на підставі довіреності, позов не визнав, у задоволенні просив відмовити, справу розглянути за його відсутності, у письмових запереченнях, зокрема, зазначив, що набуття права власності на земельні ділянки комунальної власності в межах м. Києва регулюється Земельним кодексом України, рішенням Київської міської ради 28.02.2013 №63/9120 «Про Тимчасовий порядок передачі (надання) земельних ділянок у користування або у власність із земель комунальної власності в місті Києві» та іншими законодавчими актами. Рішення Київською міською радою про надання у власність позивачу спірної земельної ділянки не приймалось, тому й не виникло право власності. Крім того, відповідно ст. ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно ст. ст. 15, 16 ЦК України особа має право на захист свого цивільного права або інтересу у разі його порушення, невизнання або оспорювання шляхом звернення до суду та обрання найбільш вигідного способу захисту, проте не передбачено такої правової підстави і застосування такого захисту прав, як визнання права власності в порядку спадкування. Позивач не довела наявність порушеного або оспореного Київрадою права, за захистом якого звернулась до суду, не визначила характер спірних правовідносин. Цивільним кодексом України встановлено загальну норму, що передбачає можливість визнання права власності, зокрема, ст. 392 ЦК передбачає, що власник майна може пред'явити позов про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Тобто, позов про визнання права власності може пред'явити виключно власник майна, а підстави для звернення з таким позовом є вичерпними, а саме: оспорювання або невизнання такого права іншою особою, а також втрати власником документа, що засвідчує його право власності. Відповідно позовної заяви предметом спору є 1/2 частина земельної ділянки, розташованої в с/т "Суднобудівник", по [ADDRESS]. Позивач на надала належних і допустимих доказів у підтвердження того, що є власником спірної земельної ділянки, і особою, яка має право звернутися до суду з відповідним позовом, не довела факту оспорювання або невизнання Київрадою її права власності на предмет спору, або втрату нею документа на право власності. Крім того, державний нотаріус відмовив позивачу у видачі свідоцтва про право на спадщину за відсутності правовстановлюючих документів про належність померлій спірного майна. Представник позивача на підставі довіреності у судове засідання не з»явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі з тих же підстав, просить задовольнити. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності представників сторін, на підставі наявних даних і доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позовні вимоги підтверджені та підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно загальних положень про спадкування, передбачених главою 84 ЦК України: Спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) ( ст. 1216 ЦК). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом ( ст. 1217 ЦК). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті ( ст. 1218 ЦК). Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу) ( с. ч. 1, 2 ст. 1220 ЦК). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. Якщо місце проживання спадкодавця невідоме, місцем відкриття спадщини є місцезнаходження нерухомого майна або основної його частини, а за відсутності нерухомого майна - місцезнаходження основної частини рухомого майна. В особливих випадках місце відкриття спадщини встановлюється законом (ст. 1221 ЦК). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини ( ч. 1 ст. 1222 ЦК). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (ч. ч. 1, 3 ст. 1223 ЦК ). Суд установив, що [INFO] померла мати позивача, [PERSON], яка за життя, 21.04.2010 склала на її користь заповіт на випадок своєї смерті, посвідчений державним нотаріусом Дев»ятої київської державної нотаріальної контори, зареєстрований у реєстрі за № 6-419, відповідно до якого заповіла все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що буде їй належати на день смерті та на що вона за законом матиме право ( а. с. 5, 6, 37). Мати позивача, [PERSON], за життя на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, посвідченого 04.11.2003 державним нотаріусом Дев»ятої київської державної нотаріальної контори, реєстр №4-4334, успадкувала після смерті чоловіка, [PERSON], померлого [INFO], поряд з іншим майном, 1/2 частину земельної ділянку [NUMBER], площею 0,0633 га, що знаходиться в с/т «Суднобудівник» у Шевченківському районі м. Києва (нині - «Подільському районі м. Києва»), [ADDRESS], цільового призначенням - для ведення садівництва, що належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], виданого Київською міською радою 28.04.1999, зареєстрованого в Книзі державних актів на право на право приватної власності на землю за №91-2-01410 (а.с.7). Свідоцтво про право на спадщину за законом від 04.11.2003 щодо земельної ділянки [PERSON] у Головному управлінні земельних ресурсів Київської міської державної адміністрації не зареєструвала. Постановою державного нотаріуса Дев»ятої київської державної нотаріальної контори від 25.08.2015 позивачу, як єдиному спадкоємцю за заповітом, відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на 1/2 частину земельної ділянки [NUMBER], що знаходиться в с/т «Суднобудівник» у Шевченківському районі ( нині - «Подільському районі») м. Києва, [ADDRESS], після смерті матері, [PERSON], померлої [INFO], за відсутності реєстрації правовстановлюючого документу в органі, що здійснює державну реєстрацію нерухомого майна ( а. с. 8). Відповідно витягу з Державного земельного кадастру станом на 21.03.2016 приватна власність на земельну ділянку [NUMBER], кадастровий номер 8000000000:91:491:0003, площею 0,0633 га, у с/т «Суднобудівник» у Подільському районі м. Києва, [ADDRESS], цільового призначенням - для ведення садівництва, облікована за [PERSON]; підстава: рішення Київської міської ради від 19.11.1998 № 50-24/151, документ, що посвідчує право: державний акт від 28.04.1999 ІІІ-КВ 123579 (а. с. 50). Пленум Верховного Суду України у п. п. 10, 23 постанови від 30.05.2008, N 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз»яснив, що відповідно до ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Отже позивач, отримавши відмову нотаріуса, відповідно до ст. 16 ЦК України та п. 23 постанови від 30.05.2008, N 7 вправі звертатися до суду за захистом. При вирішенні спору щодо належності за життя спадкодавцеві 1/2 частини земельної ділянки [NUMBER] у с/т «Суднобудівник» у Подільському районі м. Києва, [ADDRESS], суд ураховує наступне. Відповідно п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05. 2008 N 7, у разі відкриття спадщини до 01.01.2004 застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у листі від 16.05.2013, № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» звернув увагу на те, що спори про визнання права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, зокрема у випадках, якщо відсутній отриманий спадкодавцем державний акт про право власності на земельну ділянку, зареєстрований належним чином, якщо спадкодавцем не був отриманий державний акт про право власності на земельну ділянку, або в державному акті є неточності, які підлягають виправленню, розглядаються судами з урахуванням вимог закону та роз'яснень, викладених в пунктах 10, 11 ППВСУ від 30.05. 2008, № 7. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, а також право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується, зокрема: свідоцтвом про право на спадщину (ч. 1 і ч. 2 ст. 126 ЗК). Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Вирішуючи такі спори, судам слід дотримуватися положень ст. ст. 524, 548 - 549 ЦК УРСР, ст. 1225 ЦК, положень ЗК в редакції Закону України від 18.12.1990, ст. ст. 22, 23, 30 в редакції Закону України від 13.03.1992, ст. ст. 78 - 79, 81, 116, 118, 120, 125, 126 ЗК в редакції Закону України від 25.10.2001, іншими підзаконними нормативними актами, які регулюють земельні правовідносини, враховуючи їх чинність на час відкриття спадщини. При цьому судам потрібно брати до уваги зміни до ЗК, внесені Законом України від 05.03.2009 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок», яким спрощено порядок реєстрації зміни власника земельної ділянки без заміни державного акта про право власності на підставі свідоцтва про право на спадщину чи судового рішення із внесенням змін щодо нового власника до державного акта. Оскільки спір про визнання права власності на земельну ділянку є спором про спадкування, належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада. Пунктами «в» і «г» частини 1 статті 81 ЗК України передбачено, що громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі, зокрема: приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини. Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26.12.1992 «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 ЗК). У разі набуття права власності на земельну ділянку з інших підстав, передбачених законодавством України відповідно до ст. 125 ЗК ( чинної на час існування відповідних правовідносин), право власності на земельну ділянку виникає з моменту державної реєстрації документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку або ж державної реєстрації цих прав (зі змінами, внесеними Законом від 05.03.2009 «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок» ). Відповідно ч. 1 ст. 126 ЗК України ( у редакції законів від 05.03.2009 та 16.06.2011) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Пунктом 2 частина 2 названої статті передбачено, що право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується, зокрема: свідоцтвом про право на спадщину. Частиною 6 цієї статті встановлено, що при набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про перехід права власності на земельну ділянку із зазначенням документа, на підставі якого відбувся такий перехід. Положення цього Закону від 16.06.2011 щодо посвідчення права власності на земельні ділянки документами, зазначеними у ч. 2 ст. 126 ЗК України, поширюються також на випадки, коли зазначені документи були укладені (видані) до набрання чинності цим Законом, але державні акти на право власності на земельні ділянки видані не були. Відповідно ч. ч. 1, 3 ст. 548 ЦК УРСР (в редакції 1963) для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину відповідно до ст. 549 ЦК УРСР ( в редакції 1963): 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відтак, суд вважає встановленим, що померла [PERSON] за життя набула право власності на 1/2 частину земельної ділянки, належну їй з моменту відкриття спадщини, що є предметом спору, оскільки прийняла спадщину після смерті чоловіка, одержала свідоцтво про право власності за законом, але його не зареєструвала. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача, наведені в обґрунтування заперечень проти позову, оскільки вони не відповідають характеру спірних правовідносин щодо переходу права власності на земельну ділянку в порядку спадкування, а стосуються набуття права власності (користування) на земельні ділянки із земель комунальної власності. Таким чином, суд дійшов висновку, що позовні вимоги позивача про визнання за нею права власності в порядку спадкування за заповітом на 1/2 частину земельної ділянки [NUMBER], площею 0,0633 га, що знаходиться в с/т «Суднобудівник» у Подільському районі м. Києва, [ADDRESS], цільового призначення: для ведення садівництва, після смерті спадкодавця, [PERSON], померлої [INFO] р., - доведені та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі наведеного, ст. ст. 15, 16, 1216-1218, 1220, 1221- 1223, 1225, 1268, 1269, 1270 ЦК України, ст. ст. 548, 549 ЦК УРСР ( у редакції 1963), ст. ст. 81, 125, 126 ЗК України,

Outcome: approved