Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Чернівці з позовом до відповідача [PERSON], третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], про визнання права власності на квартиру [ADDRESS] за набувальною давністю. Позивач посилалася на те, що вона проживає у будинку [ADDRESS] з осені 2002 року. Житло, у якому вона проживає, це 52/100 частин жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, що знаходиться в [ADDRESS], а саме: частина жилого будинку літ.А, яка складається з жилої кімнати 2-2, площею 21 кв.м., кухні 2-1 площею 11,3 кв.м., ? комори-2 площею 5,0 кв.м., ? коридору 1, площею 3,0 кв.м., ? підвалу, сарай літ.Б, жилою площею 21,00 кв.м. Вважає себе добросовісним володільцем даного житла, оскільки обставини, у зв'язку із якими у неї виникло володіння не викликають сумніву щодо правомірності набуття майна. Вона безперервно, відкрито, вже понад 12 років володіє спірним житлом, на підставах не заборонених законом, що узгоджується із нормами статті 328 Цивільного Кодексу України, згідно з якою право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зазначене приміщення належало її батькам, [PERSON] та [PERSON], відповідно до договору дарування частини житлового будинку, посвідченого 24.09.1997 року приватним нотаріусом Чернівецького МНО Лакустою С.І., по реєстру №ДС-64. 52/100 житлового будинку зареєстровано в Чернівецькому обласному бюро технічної інвентаризації на праві особистої власності за вказаними особами та записано 08.10.1997 року в реєстрову книгу №50, стор.193 за реєстровим №7510. В електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно зазначене майно зареєстроване 19.12.2006 року. Вона проживала у вказаному приміщенні разом із своїми батьками, [PERSON] та [PERSON], вела спільне господарство, сплачувала комунальні платежі, здійснювала неодноразово поточний ремонт. Згідно Акту № 95 від 23 липня 2014 року, складного комісією працівників КЖРЕП-5 (з підтвердженням сусідів) за адресою: [ADDRESS] підтверджено, що вона проживає за вказаною адресою понад десять років. [PERSON] померла [INFO] року, та відповідно до ч.3 ст. 1268 Цивільного кодексу України вважається такою, що прийняла спадщину після смерті матері. На сьогоднішній день вона продовжує проживати у вказаному житловому будинку з надвірними спорудами. Добросовісно та безперервно володіє та відкрито користується даним нерухомим майном, доглядає та утримує його, постійно робить в ньому поточний та капітальний ремонт. З вказаного вище положення Цивільного Кодексу України вбачається, що вона прийняла спадщину від своє матері, а саме невизначену частину 52/100 частини жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, що знаходиться в [ADDRESS]. Відповідно до Акту № 96 від 23 липня 2014 року, складного комісією працівників КЖРЕП-5 (з підтвердженням сусідів) за адресою: [ADDRESS] підтверджено, що відповідач за вказаною адресою понад десять років не проживає, у зв'язку із чим вважає, що на даний час вона має право на набуття права власності на 52/100 частини жилого будинку, що знаходиться в [ADDRESS]. Згідно договору дарування вартість 52/100 частини житлового будинку з відповідною частиною господарських будівель і споруд, по [ADDRESS] складає, 4524 грн., спору щодо такої вартості немає, а тому судовий збір сплачується виходячи з вищевказаної суми. Просила визнати за нею, [PERSON], право власності на квартиру [ADDRESS] що складає 52/100 частини жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд а саме: частина жилого будинку літ.А, яка складається з жилої кімнати 2-2, площею 21 кв.м., кухні 2-1 площею 11,3 кв.м., ? комори-2 площею 5,0 кв.м., ? коридору 1, площею 3,0 кв.м., ? підвалу, сарай літ.Б, жилою площею 21,00 кв.м. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в заяві і просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнав та не заперечував проти його задоволення. Третя особа на стороні відповідача [PERSON] в судове засідання не з'явилась та надала суду заяву в якій просить розглянути справ у її відсутність, проти задоволення позову не заперечує. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, з наведених нижче підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON], відповідно до договору дарування, посвідченого 24.09.1997 року приватним нотаріусом Чернівецького міського нотаріального округу Лакустою С.І., реєстр №ДС-64, належало на праві власності 52/100 частин житлового будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, що знаходиться в [ADDRESS], а саме частина жилого будинку літ. А, яка складається з жилої кімнати 2-2, площею 21 кв.м., кухні 2-1 площею 11,3 кв.м., ? комори-2 площею 5,0 кв.м., ? коридору 1, площею 3,0 кв.м., ? підвалу, сарай літ.Б, жилою площею 21,00 кв.м. (а.с.60). 08.10.21997 року вказаний договір зареєстровано в Чернівецькому КОБТІ за реєстровим № 7510 та 19.12.2006 року зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно(а.с. 60зв). Позивач [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с. 64). [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] разом із своїми батьками, [PERSON] та [PERSON], вела спільне господарство, сплачувала комунальні платежі, здійснювала неодноразово поточний ремонт. Мати позивача - [PERSON] померла [INFO] року, що підтверджується копією свідоцтва про смерть (а.с. 61). Згідно Акту № 95 від 23 липня 2014 року, складного комісією працівників КЖРЕП-5 за адресою: [ADDRESS] підтверджено, що позивач проживає за вказаною адресою понад десять років (а.с. 62). У відповідності до ч.3 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв її, якщо протягом строку, передбаченого 1270 цього Кодексу він не заявив про відмову від неї. З вказаного вище положення Цивільного Кодексу України вбачається, що позивач прийняла спадщину після смерті матері, а саме невизначену частину 52/100 частини жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд, що знаходиться в [ADDRESS]. Згідно Акту № 95 від 23 липня 2014 року, складного комісією працівників КЖРЕП-5 за адресою: [ADDRESS] підтверджено, що позивач проживає за вказаною адресою понад десять років (а.с. 62). Відповідно до Акту № 96 від 23 липня 2014 року, складного комісією працівників КЖРЕП-5 за адресою: [ADDRESS] підтверджено, що відповідач за вказаною адресою понад десять років не проживає (а.с. 63). З огляду на викладене, суд вважає [PERSON] добросовісним володільцем, оскільки обставини, у зв'язку із якими у позивача виникло володіння спірною квартирою, не викликають сумніву щодо правомірності набуття майна. Суд дійшов висновку, що [PERSON] добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти спірною квартирою вже більше 12 років на підставах, не заборонених законом, що узгоджується з приписами ст. 328 ЦК України, згідно з якою право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Приймаючи до уваги, що діючий Цивільний кодекс України, прийнятий Верховною Радою України 16.01.2003 р., набрав чинності 01.01.2004 р., то правовідносини, урегульовані ст. 334 ЦК України та п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, підпадають під їх дію починаючи з 01.01.2001 р. Тобто, з 01.01.2004 р. по час звернення з позовом до суду минуло більше 10 років, як [PERSON] добросовісно, відкрито і безперервно володіє спірною квартирою. У відповідності до ст. 328 ЦК України, «1. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. 2. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом». Згідно ст. 334 ЦК України, «1. Особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється законом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. 2. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. 3. Якщо особа заволоділа майном на підставі договору з його власником, який після закінчення строку договору не пред'явив вимоги про його повернення, вона набуває право власності за набувальною давністю на нерухоме майно через п'ятнадцять, а на рухоме майно - через п'ять років з часу спливу позовної давності. Втрата не з своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності у разі повернення майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування. 4. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Відповідно до п. 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, «Правила статті 344 Цивільного кодексу України про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом». Згідно з п.п. 9-14 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», «9. Відповідно до частини першої статті 344 ЦК особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п'яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено ЦК. При вирішенні спорів, пов'язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: - володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; - володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; - володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. У разі втрати не із своєї волі майна його давнісним володільцем та повернення цього майна протягом одного року або пред'явлення протягом цього строку позову про його витребування набувальна давність не переривається (частина третя статті 344 ЦК). Не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є сингулярним чи універсальним правонаступником, оскільки в цьому разі вона може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК). Набуття права власності на земельну ділянку за набувальною давністю регулюється Земельним кодексом України (далі - ЗК), зокрема статтею 119. 11. Враховуючи положення статей 335 і 344 ЦК, право власності за набувальною давністю може бути набуто на майно, яке належить на праві власності іншій особі (а не особі, яка заявляє про давність володіння), а також на безхазяйну річ. Отже, встановлення власника майна або безхазяйності речі є однією з обставин, що має юридичне значення, і підлягає доведенню під час ухвалення рішення суду (стаття 214 ЦПК). … Ураховуючи положення пункту 8 Прикінцевих та перехідних положень ЦК про те, що правила статті 344 ЦК про набувальну давність поширюються також на випадки, коли володіння майном почалося за три роки до набрання чинності цим Кодексом, та беручи до уваги, що ЦК набрав чинності з 1 січня 2004 року, положення статті 344 ЦК поширюються на правовідносини, що виникли з 1 січня 2001 року. Отже, визнання судом права власності на нерухоме майно за набувальною давністю може мати місце не раніше 1 січня 2011 року. При цьому суди мають виходити з того, що коли строк давнісного володіння почався раніше 1 січня 2001 року, то до строку, який дає право на набуття права власності за набувальною давністю, зараховується лише строк з 1 січня 2001 року. Разом із тим, якщо перебіг строку володіння за давністю почався після цієї дати, то до строку набувальної давності цей період зараховується повністю. 12. Ураховуючи положення статей 16, 344, 396 ЦК, до набуття права власності на майно за набувальною давністю особа, яка володіє майном, має право на захист свого володіння від третіх осіб, які не є власниками майна і не мають прав на володіння цим майном в силу іншої передбаченої законом чи договором підстави. Таким чином, давнісний володілець має право на захист свого володіння відповідно до вимог статей 387, 391 ЦК. Під час розгляду позову про витребування майна із чужого незаконного володіння, пред'явленого давнісним володільцем, застосуванню підлягають також положення статті 388 ЦК за наявності відповідних заперечень з боку відповідача. 13. Можливість пред'явлення до суду позову про визнання права власності за набувальною давністю випливає з положень статей 15, 16 ЦК, а також частини четвертої статті 344 ЦК, згідно з якими захист цивільних прав здійснюється судом шляхом визнання права. У зв'язку з цим особа, яка заявляє про давність володіння і вважає, що у неї є всі законні підстави бути визнаною власником майна за набувальною давністю, має право звернутися до суду з позовом про визнання за нею права власності. Відповідачем за позовом про визнання права власності за набувальною давністю є попередній власник майна або його правонаступник. У разі якщо попередній власник нерухомого майна не був і не міг бути відомим давнісному володільцю, то відповідачем є орган, уповноважений управляти майном відповідної територіальної громади. 14. Виходячи зі змісту частини першої статті 344 ЦК, відсутність державної реєстрації права власності на нерухоме майно не є перешкодою для визнання права власності на це майно у зв'язку зі спливом строку набувальної давності, оскільки така державна реєстрація може бути здійснена після визнання права власності за набувальною давністю. Рішення суду, що набрало законної сили, про задоволення позову про визнання права власності за набувальною давністю є підставою для реєстрації права власності в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (пункт 5 частини першої статті 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Згідно ст. 15 ЦК України, «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. 2. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства». У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, «1. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. 2. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; … Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом». З урахуванням вище викладеного, суд вважає обґрунтованою вимогу позивача щодо визнання за нею права власності на нерухоме майно. Згідно ст. 59 ЦПК України, «2. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування». У відповідності до ст. 60 ЦПК України, «1. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. … 4. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях». Встановлені судом обставини повністю підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами. Визнання відповідачем пред'явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Висновок суду ґрунтується на усних поясненнях сторін та всіх наявних в справі письмових матеріалах в сукупності, які були досліджені в судовому засіданні, і яким дана правова оцінка. Таким чином, суд вважає, що позов [PERSON] до [PERSON], третя особа на стороні відповідача без самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON], про визнання права власності на нерухоме за набувальною давністю, необхідно задовольнити і визнати за [PERSON], [INFO], право власності на квартиру [ADDRESS] що складає 52/100 частини жилого будинку з відповідною частиною господарських та побутових будівель і споруд а саме: частина жилого будинку літ.А, яка складається з жилої кімнати 2-2, площею 21 кв.м., кухні 2-1 площею 11,3 кв.м., ? комори-2 площею 5,0 кв.м., ? коридору 1, площею 3,0 кв.м., ? підвалу, сарай літ.Б, жилою площею 21,00 кв.м. На підставі викладеного,

Outcome: approved