Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-29 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог. Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» про визнання договору поруки недійсним, мотивуючи позовні вимоги тим, що в грудні 2007 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитну угоду, згідно якої остання отримала кредит в розмірі 100000,00 доларів США. В червні 2018 року до її квартири прийшли державні виконавці з вимогою про погашення нею заборгованості за кредитом. Дізнавшись по якій справі з неї стягують заборгованість, вона звернулася до Шевченківського районного суду з заявою про ознайомлення із матеріалами справи та дізналася, що 25.12.2007 року, між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та нею було укладено договір поруки, згідно умов якого вона виступила поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] своїх обов`язків за кредитним договором. Проте вона свою згоду на залучення її в якості поручителя нікому не надавала та ніяких документів не підписувала з цього приводу. Інформація щодо того, хто підписав за неї договір поруки № Е/V072131 від 25.12.2007 року від її імені - їй невідома. Крім того, на момент укладення договору поруки № Е/V072131 від 25.12.2007 року, вона знаходилася за межами території України. Посилаючись на вимоги чинного законодавства, просить визнати недійсним договір поруки № Е/V072131 від 25.12.2007 року, який укладено між ПАТ КБ «ПриватБанк» та нею, [PERSON] та просила призначити по справі судову почеркознавчу експертизу. Рух справи, доводи сторін в засіданні Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк», адвокат Бацей Т.М. надала суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає, що експерт при проведенні експертизи не скористався в повній мірі наданими йому процесуальними правами для здійснення дослідження в належній формі з достатньою кількістю вільних зразків, просила відмовити в задоволенні позовних вимог (а.с.88-92). Позивач [PERSON] та в її інтересах представник, адвокат Бабійчук А.С., подали відповідь на відзив, відповідно до якого просили позовні вимоги задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, про поважні причини неявки суд не повідомила, надала заяву з клопотанням справу розглянути в її відсутність, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити; надавши право представляти її інтереси представнику, адвокату Бабійчук А.С., яка позовні вимоги підтримала в повному обсязі, посилаючись на обставини зазначені в позовній заяві та просила позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача АТ КБ «ПриватБанк», адвокат Бацей Т. в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на обставини зазначені у відзиві на позовну заяву, просила відмовити в задоволенні позову. Фактичні обставини справи, встановлені в судовому засіданні, позиція суду та застосовані норми права. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі «Христов проти України», суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У справі Bellet v. France, Суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції, містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно з вимогами ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відносно цих вимог, судом, належними доказами по справі встановлено, що 25.12.2007 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитну угоду № Е/V072131, згідно якої остання отримала кредит в розмірі 100000,00 доларів США, на строк до 20.12.2017 року на споживчі цілі (а.с.6-8). Крім того, 25.12.2007 року між Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» та позивачем [PERSON] було укладено договір поруки № Е/V072131, відповідно до якого позивач виступила поручителем перед кредитором за виконання [PERSON] своїх обов`язків за кредитним договором № Е/V072131 25.12.2007 року (а.с.10). Відповідачем Акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» на адресу позичальника [PERSON] та позивача [PERSON] 09.01.2014 року надсилалися повідомлення про порушення зобов`язання за кредитним договором № Е/V072131 25.12.2007 року (а.с.95-99), проте позивач [PERSON] зазначене повідомлення не отримувала, оскільки перебувала за межами України, що підтверджується листом Державної прикордонної служби України, відповідно до якого позивач [PERSON] виїхала за межі України 25.07.2013 року та в`їхала на територію Україну - 30.06.2014 року; 25.07.2014 року виїхала за межі України (а.с.109). У відповідності до Положення про Чернівецьку філію Публічного Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк», філія здійснює банківські та фінансові послуги (функції), а також іншу діяльність, передбачену цим Положенням, виходячи з переліку банківських, фінансових послуг та інших видів діяльності, які має право здійснювати банк відповідно до отриманих ним ліцензій, вимог Закону України «Про банки і банківську діяльність», Статуту банку, і які згідно із законодавством України (у тому числі нормативно-правовими актами Національного банку України) має право здійснювати Філія, з урахуванням наявності технічних та інших умов, спеціалістів відповідної кваліфікації тощо, потрібних для забезпечення здійснення цих видів діяльності та їх обліку (а.с.11-15). Згідно паспорта громадянина України, позивач [PERSON] , [INFO] , уродженка смт. Путила Путильського району Чернівецької області, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с.16). Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Згідно до ст. 628 ч.1 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Визначено ст. 553 ч.1, 2 ЦК України, що обсяг зобов`язань поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов`язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Відповідно до ч.1 ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільні в укладенні договору та визначені умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. У відповідності до ст. 638 ч.1, 2 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно положень ст. 215 ч.1 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і за наслідками, передбаченими законом. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до висновку експерта №1107-К від 23.11.2018 року виконаного Чернівецьким Науково-дослідним експертно-криміналістичним центром МВС України за ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.09.2018 року, досліджуваний підпис від імені [PERSON] у договорі поруки № Е/V072131 25.12.2007 року виконаний не [PERSON] , а іншою особою (а.с.76-81). Допитаний в засіданні, в якості спеціаліста, судовий експерт [PERSON] під присягою, пояснив, що ним було проведено судову експертизу за ухвалою Шевченківського районного суду м. Чернівці від 28.09.2018 року та в ході дослідження об`єкта та зразків підпису [PERSON] , наданих на дослідження було встановлено, що досліджуваний підпис від імені [PERSON] у договорі поруки № Е/V072131 25.12.2007 року виконаний не [PERSON] , а іншою особою; дослідницьку резолютивну частини висновку підтримав в повному обсязі. Судом враховується, що підробка підпису на договорі дає підстави стверджувати те, що такий договір (як угода сторін) не відбувся, а отже договір відсутній. Наведений вище висновок експерта №1107-К від 23.11.2018 року судом визнано як доказ в цивільній справі, що узгоджується і з іншими доказами по справі, дослідженими в судовому засіданні. Відповідно до статті 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (частина 5 статті 203 ЦК України). Відповідно до статті 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). В постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 у справі № 6-1873цс16 викладено правову позицію, відповідно до якої якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. ВП ВС (справа - від 21 листопада 2018 року №577/5321/17, від 03 жовтня 2018 року №369/2770/16-ц, від 07 листопада 2018 року №357/3394/16-ц), відзначила, що такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та у мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. В засіданні встановлено, що з письмових пояснень позивача [PERSON] вбачається, що вона ніякого правочину не вчиняла, не підписувала договору поруки, а давно, знаючи [PERSON] , надала їй свій паспорт, який на її думку був використаний [PERSON] і оформлено договір поруки, про будь - які зобов`язання по спірному договору поруки вона не знала, договір з його істотними умовами, їй взагалі ніким не був доведений і вчинений від її імені поза її волею, вважає, що договір був украдений фіктивно [PERSON] з умислом останньої на отримання кредиту, так як зазначила в поясненнях якби вона знала про наміри [PERSON] укласти кредитний договір, ніколи б не надала своєї згоди на поручительство, тобто фактично на її думку кредитор з боку [PERSON] був введений в оману в момент укладення угоди щодо фактичних обставин договору поруки, оскільки вона ніяких дійсних намірів на укладення договору, виконання по договору зобов`язань, як учасник правочину на надавала. Представник позивача, підтримуючи доводи викладені в письмових поясненнях своєї довірительки, послалася при цьому на правової позиції висловлені у постанові Верховного Суду України від 01.02.2017 року у справі № 6-2360цс16 та підтримана в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року по справі № 442/3285/16-ц, провадження № 61-21651св18 (ЄДРСРУ № 79543580). Представник позивача [PERSON] в засіданні пояснила, що остання не вчиняла необхідних дій, спрямованих на досягнення правових наслідків, які обумовлені спірним договором та була відсутня згода і [PERSON] на укладення договору поруки, а отже вбачає невідповідність вимогам ст.. 13 ЦК України, якою визначено межі здійснення цивільних прав і встановлено заборону на зловживання цивільними правами. Отже, твердження позивача про те, що наявні підстави, передбачені ст. 559 ч.1 ЦК України, для визнання договору поруки недійсним - є обгрунтованими. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Доводи представника відповідача відносно висновку експерта, в частині того, що було недостатньо зразків підпису для проведення експертизи, спростовуються поясненнями спеціаліста [PERSON] в судовому засіданні, якого, як експерта було попереджено про кримінальну відповідальність та в разі недостатності матеріалів для проведення почеркознавчої експертизи вона б не була виконана. Крім того експертом надано висновок щодо підпису у спірному договорі поруки у категоричній формі, що виключає сумніви у даному висновку. Законодавцем визначено, що волевиявлення учасника договору повинне бути вільним та усвідомленим. У даному випадку обов`язковою умовою укладання договору повинне бути дійсне бажання особи укласти договір. Велика Палата погоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року по справі №577/5321/17, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. Відповідно до усталеної практики Європейського Суду з прав людини право на суд, захищене ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, було б ілюзорним, якби національна правова система Високої Договірної Сторони дозволяла, щоб остаточне, обов`язкове для виконання судове рішення залишалося невиконаним на шкоду будь-якій зі сторін (рішення у справі "Горнсбі проти Греції" (Hornsby v. Greece), від 19 березня 1997 року, п. 40, Reports of Judgments and Decisions 1997-II). Частиною 2 ст. 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В судове засідання [PERSON] явка якої була визнана обов`язковою неодноразово не з`являлася, будь - яких пояснень з приводу обставин укладення як кредитного договору так і спірного договору поруки не надала. Відповідно до ст. ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи та на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Крім того, у ч. ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Тобто процесуальними нормами встановлено обов`язок учасників справи доказувати обставини при невизнані або оспорюванні них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідачем не надано до суду належних і допустимих доказів на підтвердження тих обставин, на які він посилається в відзиві та запереченнях на позов; доводи відповідача, на думку суду. ґрунтуються на припущеннях та зводяться до намагань здійснити переоцінку обставин справи. Згідно положень ст. 12, 13 ЦПК України, учасники справи, мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61). Враховуючи викладене, повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, встановивши, що позивач [PERSON] не підписувала спірний договір поруки, суд приходить до висновку про визнання договору поруки № Е/V072131 25.12.2007 року недійсним. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, N 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно грунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обгрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Висновки суду Таким чином з відповідача Акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» підлягають стягненню судові витрати по справі, в повернення оплаченого позивачем судового збору, належним чином підтвердженого квитанцією №0.0.1078918984.1 від 09.07.2018 року, в розмірі 704,80 грн. та витрати за проведення експертизи у розмірі 900,48 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved