Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя. Згідно уточнених позовних вимог просила суд, визнати за нею право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS], визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину домоволодіння [ADDRESS]. В обґрунтування уточнених позовних вимог зазначає, що 16.11.1968 року між нею та її колишнім чоловіком відповідачем [PERSON], було укладено шлюб. 13.01.1969 року відповідачу була надана земельна ділянка по [ADDRESS] у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, що підтверджується договором від 13.01.1969 року, посвідченим державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори, який зареєстровано в реєстрі за №2-613 та зареєстровано в Новомосковському БТІ 30.07.1990 року за №5858-33. Спільними коштами та силами сторони побудували спірний будинок та 30.07.1990 року зареєстрували право власності на будинок на ім'я відповідача [PERSON], адже земельна ділянка для сім'ї виділялася на його ім'я. 26.10.2000 року шлюб між сторонами було розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис № 51 від 26.10.2000 року. З цього часу позивач залишилася проживати в спірному домоволодінні, а колишній чоловік переїхав на постійне проживання до іншого житла. Від сторонніх осіб позивач дізналася, що відповідач має намір виставити на продаж домоволодіння. Оскільки домовленостей про добровільний поділ набутого під час шлюбу майна між сторонами не досягнуто, позивач звернулась до суду з вимогою про його поділ у судовому порядку шляхом визнання за нею її частини права власності на вищевказане майно. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, заперечував щодо їх задоволення, також підтримавши в матеріалах справи наявний відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача просив застосувати строк позовної давності. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення сторін та свідків, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 16.11.1968 року між позивачем [PERSON] та її колишнім чоловіком відповідачем [PERSON], було укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 16.11.1968 року. 13.01.1969 року відповідачу була надана земельна ділянка по [ADDRESS] у безстрокове користування для будівництва індивідуального житлового будинку на праві особистої власності, що підтверджується договором від 13.01.1969 року, посвідченим державним нотаріусом Першої дніпропетровської державної нотаріальної контори, який зареєстровано в реєстрі за №2-613 та зареєстровано в Новомосковському БТІ 30.07.1990 року за №5858-33. Спільними коштами та силами сторони побудували спірний будинок та 30.07.1990 року зареєстрували право власності на будинок на ім'я відповідача [PERSON]. 26.10.2000 року шлюб між сторонами було розірвано, про що зроблено відповідний актовий запис № 51 від 26.10.2000 року. Як встановлено судом, після розірвання шлюбу позивач залишилася проживати в спірному домоволодінні, а колишній чоловік переїхав на постійне проживання до іншого житла. У відповідність до ст. 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 22 КпШС України майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст. 28 КпШС України в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Згідно зі ст. 29 КпШС України якщо між подружжям не досягнуто згоди про спосіб поділу спільного майна, то за позовом подружжя або одного з них суд може встановити рішення: про поділ майна в натурі, якщо це можливо без шкоди для його господарського призначення; про розподіл речей між подружжям з урахуванням їх вартості та частки кожного з подружжя в спільному майні; про присудження майна в натурі одному з подружжя, з покладенням на нього обов'язку компенсувати другому з подружжя його частку грішми. Відповідно до п. 9 ППВСУ № 16 від 12.06.1998 р. (у редакції яка була чинною на реєстрації права власності на спірне домоволодіння): належить виходити з того, що відповідно до статей 22, 25, 27-1 КпШС спільною сумісною власністю подружжя є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, яке може бути об'єктом права приватної власності (крім майна, нажитого кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу). Відповідно до правового висновку Верховного Суду України від 29.04.2009 року по цивільній справі № 6-4822св08 спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь - які види майна, незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. За таких обставин, враховуючи вищезазначені норми права, суд вважає доведеним той факт, що сторонами під час шлюбу набуте вищезазначене майно, яке є їх спільною сумісною власністю як подружжя. Відповідно до ст.ст. 68, 69, 70 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Суд критично відноситься до відзиву представника відповідача щодо пропущення строку позовної давності, оскільки відповідно до правового висновку Верховного Суду України викладеного у цивільній справі 6-258цс15 від 23.09.2015 року: «Перебіг строку позови відповідно до ст. 76 ЦК УРСР починається з дня виникнення права на позов. Право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічним чином питання початку перебігу позовної давності визначені і в статті 261 ЦК України, згідно якої перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або особу, яка його порушила. Частиною третьою статі 29 КпШС України передбачалося, що для вимоги поділ майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, встановлюється трирічний строк позовної давності. Згідно зі статтею 11 КпШС України у тих випадках окремих вимог встановлено строк позовної давності, він обчислюється, якщо інше не встановлено законом, з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Аналогічний порядок обчислення перебігу позовної давності визначено й частиною другою статті 72 СК України. Отже, вирішуючи питання перебігу позовної давності, суд враховує, що при визначені початку перебігу позовної давності слід виходити не з часу, коли сторони розірвали шлюб, а з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого майнового права, оскільки сам по собі факт припинення не свідчить про порушення права власності одного із подружжя. Таким чином, встановивши, що спірне майно було придбане сторонами під час шлюбу, суд приходить до висновку про можливість задоволення уточнених позовних вимог у повному обсязі, оскільки позивачем доведено, а відповідачем не спростовано позовні вимоги. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. Судові витрати підлягають розподілу в порядку ст.141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved