Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-19 00:00:00

Лікар - психіатр Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні Баранюк Н.М. звернулася в Тернопільський міськрайонний суд Тернопільської області із заявою про госпіталізацію [PERSON], [INFO], жителя [ADDRESS] у примусовому порядку в психіатричний заклад без його згоди. В обґрунтування поданої заяви посилається на те, що у [PERSON] наявний тяжкий психічний розлад, який обумовлює його безпорадність та неможливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби. [PERSON] поступив в стаціонар лікувального закладу 20.12.2016 року о 09.25 год. в супроводі сестри [PERSON] за скеруванням амбулаторно - поліклінічного відділення, в зв'язку з діагнозом: важка розумова відсталість, синдром емоційно - вольової нестійкості. У судовому засіданні представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні лікар-психіатр Баранюк Н.М. заяву підтримала і просить її задовольнити. Прокурор Галас Н.В. в судовому засіданні підтримав заяву про госпіталізацію [PERSON] у примусовому порядку в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню без його згоди. Судом встановлено, що [PERSON] був госпіталізований в друге психіатричне відділення ТОККПНЛ 20.12.2016 р. о 09 год. 25 хв. за заявою його сестри [PERSON] у зв'язку із погіршенням стану його здоров'я, а також тим, що він став агресивним, б'ється, втікає з дому, на зауваження не реагує, проявляє агресію до рідних, оточуючих, побив вікна та посуд. Висновком комісії лікарів - психіатрів Тернопільської ОККПНЛ від 20.12.2016 року, встановлено, що у гр. [PERSON] наявний тяжкий психічний розлад - діагноз: важка розумова відсталість, синдром емоційно - вольової нестійкості, який обумовлює його безпорадність та неможливість самостійно задовольняти свої основні життєві потреби, а тому потребує стаціонарного обстеження та лікування без його згоди в примусовому порядку. Із анамнестичних відомостей пацієнта [PERSON] встановлено, що він з дитинства відставав у фізичному та психічному розвитку від своїх однолітків, навчався 3 роки в допоміжній школі - інтернаті, ніде більше не навчався та не працював, в армії не служив. [PERSON] є інвалідом 11 групи довічно з дитинства, тобто з 1999 року по даному захворюванню. Поступив повторно на обстеження та лікування в зв'язку із погіршенням стану здоров'я: став неспокійний, дратівливий, легко збудливий, б'ється, на зауваження рідних не реагує, проявляє агресію, не може самостійно задовольняти свої основні життєві потреби. В судовому засіданні законний представник [PERSON] не заперечила щодо примусової госпіталізації [PERSON] у психіатричний заклад для проходження лікування стаціонарно, та пояснила,що стан хворого значно погіршився, він не може самостійно задовольняти свої життєві потреби. Суд, розглянувши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, думку прокурора, дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, вважає, що заяву слід задовольнити. Відповідно до вимог ст. 14 Закону України "Про психіатричну допомогу" від 22.02.2000 року, особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Таким чином суд вважає, що госпіталізація [PERSON] до психіатричного закладу є доцільною та відповідає його інтересам, оскільки хворий може завдати шкоди як собі, так і оточуючим, внаслідок захворювання він неспроможний самостійно задовольняти свої основні життєві потреби, у відповідності із ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» наявні всі підстави для госпіталізації [PERSON] у психіатричну лікарню в примусовому порядку, а тому заяву представника Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні слід задовольнити. На підставі наведеного,

Outcome: approved