Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-21 00:00:00

На розгляд суду предявлено вказану заяву, в якій [PERSON] просить встановити факт належності Державного акту на право приватної власності на землю в розмірі 0,0530 гектарів, розташовану за адресою: Донецька область, м. Покровськ, вул. Пушкіна, 118, виданого на імя «Вовка Миколи Васильовича» - «Вавку Миколі Васильовичу», який помер 07.09.2015 року. Заявлені вимоги обґрунтовано наступним. [PERSON] є донькою [PERSON], який помер 07.09.2015 року. Заявник, будучи спадкоємцем першої черги за законом прийняла спадщину після смерті батька шляхом подачі відповідної заяви до нотаріальної контори. Разом з тим, в юридичному оформленні прав на спадкове нерухоме майно виникли перешкоди, оскільки в правовстановлюючому документі, а саме в Державному акті на право приватної власності на землю помилково зазначено прізвище спадкодавця як «Вовко», замість вірного «Вавко». Наразі виникла необхідність підтвердити належність спадкодавцю правовстановлюючого документу на земельну ділянку. Від встановлення такого юридичного факту залежить право заявника на спадщину. З огляду на вказане, заявник в порядку п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України звернулась до суду за захистом оспорюваних прав. Заявник [PERSON] у судове засідання не зявилася, суду адресовано заяву про розгляд справи в її відсутність, заявлені вимоги підтримано, просить ухвалити рішення по справі на підставі поданих доказів. Заінтересованою особою Міськрайонним управлінням у Покровському районі та м. Мирнограді Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області суду адресовано пояснення по суті заяви [PERSON] з зазначенням, що внесення виправлень допущеної помилки в Державному акті на право власності на земельну ділянку неможливо, оскільки це призведе до зіпсування правовстановлюючого документа. Також відсутні підстави для видачі нового Державного акту, оскільки право власності на земельну ділянку з 2013 року підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Суд, дослідивши матеріали справи, належно зясувавши дійсні обставини справи, права та обовязки сторін, оцінки їх доводів і наданих ними доказів, приходить до наступних висновків. Заявник [PERSON], [INFO], уродженка с. Малі Ваземи Одинцовського району Московської області, громадянка України, перебуває на реєстраційномй обліку за місцем проживання за адресою: [INFO], мн. Шахтарський[ADDRESS] (підтверджено копією паспорта а.с. 4-5). Заявник [PERSON] є донькою [PERSON], - родинні відносини підтверджено: свідоцтвом про народження заявника серійний номер ІІІ-ПА 106755, свідоцтвом про укладення шлюбу серійний номер ІІ-НО 394920 а.с. 6). 7 вересня 2015 року [PERSON] помер (підтверджено свідоцтвом про смерть серійний номер І-НО 920176 а.с. 13). Згідно статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. [PERSON] за життя не скористався наданим ст. 1234 ЦК України правом на залишення заповіту, тому спадкування здійснюється за законом. Згідно ч. 1 ст. 1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Згідно ч. 1 ст. 1261 ЦК України у першу на спадкування за законом мають діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Статтями 1268, 1269 ЦК України визначено порядок прийняття спадщини. Згідно листа приватного нотаріуса Покровського міського нотаріального округу Головного територіального управління юстиції у Донецькій області № 74/01-16 від 14.02.2019 року після смерті [PERSON], який помер 07.09.2015 року з заявою про прийняття спадщини у встановлений законом шестимісячний строк, з дотриманням ч. 2 ст. 1269 ЦК України звернулась донька померлого [PERSON] (а.с. 24). Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 55129862 після смерті спадкодавця [PERSON] відкрито спадкову справу № 24/2016 від 17.02.2016 року (а.с. 27). Згідно ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобовязаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Згідно ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До складу спадщини, відкритої після смерті [PERSON] входить право власності на нерухоме майна, а саме на земельну ділянку, що розташована за адресою: Донецька область, м. Покровськ, вул. Пушкіна, 118. Приватним нотаріусом Красноармійського міського нотаріального округу Донецької області на адресу управління Держгеокадастру у Покровському районі та м. Мирнограді надіслано запит № 787/02-14 від 22.09.2016 року «Про надання інформації для оформлення спадщини», а саме на витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку щодо майна померлого [PERSON] (а.с. 7). З Державного акту на право приватної власності на землю серії ДН, виданого 27.05.1999 року Красноармійською міською радою народних депутатів вбачається, що земельна ділянка, розташована на території м. Красноармійська (наразі перейменоване в м. Покровськ) по вул. Пушкіна, 118 площею 0,0530, призначена для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель належить «Вовку» [PERSON] (а.с. 12). Згідно довідки з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями, виданої Міськрайонним управлінням у Покровському районі та м. Мирнограді власником земельної ділянки площею 0,0530 гектарів (в розрізі угідь: 0,0422 гектарів прибудинкова територія, 0,0108 гектарів під будівлями) згідно Державного акту на право приватної власності серії ДН від 27.05.1999 року є «Вовко» [PERSON] (а.с. 15). Допущена технічна описка в Державному акті на земельну ділянку, а саме невірне зазначення прізвища власника [PERSON] (помилково вказано «Вовко») наразі є перешкодою для оформлення спадкових прав та видачі свідоцтва про право на спадщину, - не підтверджено належність майна спадкодавцю (розбіжності даних спадкодавця в свідоцтві про смерть та в правовстановлюючому документі). З огляду на вказане, виникла необхідність встановлення факту належності правовстановлюючого документу. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні, викладений в ч. 1 ст. 315 ЦПК України та не є вичерпним (ч. 2 ст. 315 ЦПК України). Зокрема суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів (п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України). Згідно абз. 2 п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» якщо виникнення права на спадкування залежить від доведення певних фактів, особа може звернутися в суд із заявою про встановлення цих фактів, яка, у разі відсутності спору, розглядається за правилами окремого провадження. Відповідно до [PERSON] суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, які мають юридичне значення» від 01.01.2012 року коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, - громадяни мають право звертатися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. При розгляді справи за заявою [PERSON] суд враховує, що внесення виправлення в Державний акт на право приватної власності серії ДН від 27.05.1999 року органом, що видав правовстановлюючий документ наразі неможливе (виправлення орфографічних або технічних помилок у бланку та державному акті не допускається). Крім того, з 1 січня 2013 року відповідно до змін у законодавстві державні акти на землю не видаються. Документом, що посвідчуватиме право власності на земельну ділянку, буде свідоцтво про право власності на нерухоме майно (ст. 18 Закону «Про державну реєстрацію речових прав та їх обтяжень»). Вказане свідчить про неможливість видачі іншого Державного акту на земельну ділянку з вірним зазначенням прізвища власника. Встановлення факту належності правовстановлюючого документа померлому [PERSON] має юридичне значення, оскільки від цього факту безпосередньо породжуються юридичні наслідки, повязані реалізацією права заявника на отримання спадщини. Приписами п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ст. 13 Конвенції кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року № 2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Згідно висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Отже, суд, в сукупності письмових документальних матеріалів, наданих заявником на підтвердження заявлених вимог, проаналізувавши відповідне законодавство, що регулює сферу суспільних відносин в частині виниклих спірних правовідносин, з урахуванням наявних доказів по справі та подальшого належного виконання судового рішення, з урахуванням принципу юридичної визначеності, - вважає, що заява є законною та обґрунтованою, та підлягає задоволенню. Приймаючи такий висновок, суд наголошує, що встановлення факту належності правовстановлюючого документа спадкодавцю, - не породжує наступного спору про право, рішення не встановлює відносин зобовязального характеру видачі заявнику [PERSON] свідоцтва про право на спадщину після смерті батька [PERSON], померлого 07 вересня 2015 року. Відповідно ст. ст. 4, 13, 18, 293, 315, 316, 352, 354 ЦПК України суд, -

Outcome: approved