Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про визначення місця проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] , [INFO] , ідентифікаційний номер [NUMBER] , яка проживає за адресою: [ADDRESS] . В позовній заяві в підтвердження позовних вимог позивач зазначила, що 29.10.2010 року вона уклала шлюб з відповідачем, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Калинівського районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 193. Від шлюбу в них народилися дві дочки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Шлюб з відповідачем було розірвано рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 29.08.2019 року. Згідно судового наказу, виданого Калинівським районним судом Вінницької області від 16.08.2019 року, з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї третини заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідно її віку. В даний час неповнолітні діти проживають з матір`ю, за адресою: [ADDRESS] . Позивач вважає, що неповнолітні діти повинні проживати з нею, так як це відповідає інтересам дітей, у зв`язку з чим звернулась до суду з даним позовом. Позивач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просить проводити судове засідання без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, надав до суду заяву, в якій просить проводити судове засідання без його участі, позов визнав та пояснив, що не заперечує проти проживання дітей з матір`ю. Третя особа у справах дітей Калинівської райдержадміністрації Вінницької області в підготовче судове засідання не з`явились, надіслали до суду заяву, в якій просять проводити судове засідання без участі представника служби у справах дітей, сім`ї та молоді райдержадміністрації. Крім того, надали висновок комісії з питань захисту прав дитини райдержадміністрації. Положеннями ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріли справи, вважає, що позов підлягає до часткового задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач та відповідач 29.10.2010 року уклали шлюб, який був зареєстрований у відділі реєстрації актів цивільного стану Калинівського районного управління юстиції Вінницької області, актовий запис № 193, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серія [NUMBER] , наявним в матеріалах справи (а.с. 8). Від шлюбу у сторін народилися дві дочки [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження Серія [NUMBER] , Серія [NUMBER] , наявними в матеріалах справи (а.с. 9, 10). Шлюб з відповідачем було розірвано рішенням рішенням Калинівського районного суду Вінницької області від 29.08.2019 року, що підтверджується копією даного рішення, наявним в матеріалах справи (а.с. 11-14). Згідно судового наказу, виданого Калинівським районним судом Вінницької області від 16.08.2019 року, з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі однієї третини заробітку (доходу) боржника, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину та не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідно її віку, що підтверджується копією даного судового наказу, наявним в матеріалах справи (а.с. 25). В даний час неповнолітні діти проживають з матір`ю, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією акту обстеження матеріально-побутових умов від 22.10.2019 року, копією довідки № 1945 від 31.07.2019 року, виданою Іванівською сільською радою Калинівського району Вінницької області, наявними в матеріалах справи (а.с. 16, 17). Позивач забезпечує та виховує дітей. Надала їм належні умови проживання та розвитку. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 150 СК України передбачений обов`язок батьків щодо виховання та розвитку дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно прецедентної практики Європейського Суду з прав людини об`єктом статті 8 указаної Конвенції є, в основному, захист людини від будь-якого втручання з боку державних органів. Однак це положення не просто змушує державу утримуватись від такого втручання. Крім цього, насамперед поряд з існуванням негативних зобов`язань, існують позитивні зобов`язання, пов`язані з ефективною повагою до приватного або сімейної життя. Ці зобов`язання можуть включати в себе вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин між окремими особами (рішення Європейського Суду з прав людини у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13). Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Враховуючи вимоги статті 51 Конституції України, статей 3, 9, 18 Конвенції про права дитини, статті 7 СК України, а також положення прецедентної практики Європейського суду з прав людини, при вирішенні справи, зокрема, про визначення місця проживання дитини встановлення обставин, які, на думку суду, забезпечують найкращі інтереси дитини та зазначення указаних обставин у відповідному рішенні є обов`язком суду. Згідно висновку комісії з питань захисту прав дитини Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області № 01-17-2857 від 17.12.2019 року про визначення місця проживання малолітнії дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , комісія, розглянувши матеріали справи на засідання від 29.11.2019 року, взявши до уваги письмову згоду [PERSON] від 28.11.2019 року, враховуючи принцип 6 Декларації прав дитини (малолітня дитини, крім випадків, коли є виняткові обставини, не має розлучатися зі своєю матір`ю), вирішила вважати за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей з їх матір`ю - [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (даний висновок наявний в матеріалах справи). Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, встановивши, що неповнолітні діти сторін після розірвання шлюбу батьків, проживають з матір`ю, остання приділяє увагу вихованню дітей, вони перебувають на утриманні та вихованні матері, батько також приймає участь у вихованні та утриманні неповнолітніх дітей, та врахувавши, що відповідач визнав позовні вимоги, суд приходить до висновку про визначення місця проживання неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] , [INFO] . Щодо стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] понесених судових витрат, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Так позивачем [PERSON] в позовній заяві зазначено попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, який складається з 768,40 грн. витрати з сплати судового збору, 4000,00 грн. витрати пов`язані з проведенням судової психологічно-психіатричної експертизи, 1000,00 грн. транспортні витрати, 7000,00 грн. витрати з надання правничої допомоги. За приписами ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. За таких підстав позивачу [PERSON] слід повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого ним при подачі позову, що складає 384 грн. 20 коп. Згідно із ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже, з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 384 грн. 20 коп. Що стосується витрат пов`язаних з проведенням судової психологічно-психіатричної експертизи, то по справі не призначалась судова психологічно-психіатрична експертиза. Згідно ч. 1 ст. 138 ЦПК України витрати, пов`язані з переїздом до іншого населеного пункту сторін та їхніх представників (транспортні витрати), а також наймання житла, несуть сторони. Відповідно ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи, до витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. При цьому склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. У відповідності до статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Визначення договору про надання правової допомоги міститься в статті першій Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», згідно з якою договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України "Про адвокатуру і адвокатську діяльність". У разі відсутності у тексті договору таких умов (пунктів) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг, що надаються адвокатом, суди, в залежності від конкретних обставин справи, інших доказів, наданих адвокатом, мають право відмовити у задоволенні заяви про компенсацію судових витрат, задовольнити її повністю або частково. В обґрунтування вказаних витрат, позивачем [PERSON] надано суду лише ордер серії ВН № 123461 від 20.10.2019 року та договір про надання правничої допомоги № 20 від 27.10.2019 року, які наявні в матеріалах справи (а.с. 39, 40). Однак не надано документів, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.), докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.), інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Розмір витрат на правничу допомогу адвоката встановлюється судом на підставі детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПКУкраїни). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 7000,00 грн. [PERSON] слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: approved