Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-07 00:00:00

Позивач [PERSON] 14.01.2019 р. звернувся до суду із вищезазначеним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНУТРІШНІ ВОДНІ ШЛЯХИ», в якому просить визнати трудові відносини між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «ВНУТРІШНІ ВОДНІ ШЛЯХИ» припиненими на підставі ст. 38 КЗпП України з 14.12.2018 р. Обґрунтовуючи підстави звернення до суду позивач [PERSON] посилається на наступне. Так, згідно з протоколом № 1 від 18.08.2008 р. Загальних зборів Учасників Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНУТРІШНІ ВОДНІ ШЛЯХИ» [PERSON] , було обрано на посаду директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНУТРІШНІ ВОДНІ ШЛЯХИ». Проте, жодної господарської діяльності відповідач не здійснює. 15.07.2009 р. ним була подана поштовим відправленням заява про звільнення з роботи за власним бажанням з 31 липня 2009 р. Вищевказана заява була направлена на адреси учасників Товариства та за адресою місцезнаходження відповідача. Враховуючи, що з 2009 р. загальні збори відповідача не проводилися, господарську діяльність Товариство не здійснювало, його заява від 15.07.2009 р. так і не була розглянута, а фактично проігнорована відповідачем, його учасниками. З метою відновлення порушеного права, 27.11.2018 р. позивачем була подана поштовим відправленням заява про звільнення з роботи з посади директора відповідача за власним бажанням з 14.12.2018 р. на підставі ст. 38 КЗпП України. Зазначена заява про звільнення була направлена ним Загальним Зборам Учасників відповідача за адресою місцезнаходження відповідача. Як зазначає позивач, відповідно до наказу «Про особовий склад № 01/2018 від 13.12.2018 р., він припинив виконання обов`язків директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНУТРІШНІ ВОДНІ ШЛЯХИ» з 14.12.2018 р., у зв`язку зі звільненням за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Однак, як вбачається зі змісту витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, відомості про нього, як керівника Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНУТРІШНІ ВОДНІ ШЛЯХИ», містяться в цьому реєстрі, що підтверджує ту обставину, що Загальні збори Учасників відповідача до цього часу так і не прийняли відповідне рішення про звільнення позивача з роботи. Таким чином, враховуючи наведене, трудові відносини між позивачем та відповідачем фактично не припинені, що порушує права позивача, у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Ухвалою суду від 18.01.2019 р., відкрито спрощене позовне провадження в цивільній справі за позовом [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНУТРІШНІ ВОДНІ ШЛЯХИ», третя особа: Солом`янська районна в м. Києві державна адміністрація, про визнання трудових відносин припиненими, та призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивач в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив задовольнити, посилаючись на підстави та обставини, викладені в позовній заяві, та надані докази. Представник відповідача ТОВ «ВНУТРІШНІ ВОДНІ ШЛЯХИ» в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи відповідача було повідомлено належним чином, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень/відзиву щодо заявлених позовних вимог від відповідача до суду не надійшло. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Виходячи з цього, суд, вважає за можливе ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних доказів, проти чого не заперечував позивач в судовому засіданні. Представник третьої особи Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації в судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи третю особу було повідомлено належним чином, будь-яких заяв, клопотань, письмових пояснень щодо заявлених позовних вимог від третьої особи до суду не надійшло. Суд, заслухавши пояснення позивача, врахувавши його доводи, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі з таких підстав. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що відповідно до протоколу №1 Загальних зборів Учасників ТОВ «ВНУТРІШНІ ВОДНІ ШЛЯХИ» від 18 серпня 2008 р. позивача, [PERSON] , було обрано на посаду директора Товариства з правом першого підпису бухгалтерських і банківських документів, відомості про нього, як директора ТОВ «ВНУТРІШНІ ВОДНІ ШЛЯХИ», було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань про призначення його на посаду. Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань №1004856596 від 12.01.2019 р., [PERSON] є директором (керівником) ТОВ «ВНУТРІШНІ ВОДНІ ШЛЯХИ». Як вбачається зі статуту, учасниками (засновниками) ТОВ «ВНУТРІШНІ ВОДНІ ШЛЯХИ», які відповідно і входять до складу Загальних зборів учасників, є: [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] ; [PERSON] . Встановлено, що 15.07.2009 р. [PERSON] була подана поштовим відправленням заява про звільнення з роботи за власним бажанням з 31 липня 2009 р. відповідно до ст. 38 КЗпП України. Заява була направлена на адреси учасників Товариства та за адресою місцезнаходження відповідача ТОВ «ВНУТРІШНІ ВОДНІ ШЛЯХИ», що підтверджується копією заяви про звільнення, описом вкладення у цінний лист та поштовими фіскальними чеками. 27.11.2018 р. [PERSON] була подана поштовим відправленням заява про звільнення з роботи з посади директора ТОВ «ВНУТРІШНІ ВОДНІ ШЛЯХИ» за власним бажанням з 14.12.2018 р. на підставі ст. 38 КЗпП України. Заява була направлена на адреси учасників Товариства та за адресою місцезнаходження відповідача ТОВ «ВНУТРІШНІ ВОДНІ ШЛЯХИ», що підтверджується копією заяви про звільнення, описом вкладення у цінний лист та поштовими фіскальними чеками. Відповідно до наказу «Про особовий склад № 01/2018 від 13.12.2018 р., позивач, [PERSON] припинив виконання обов`язків директора Товариства з обмеженою відповідальністю «ВНУТРІШНІ ВОДНІ ШЛЯХИ» з 14.12.2018 р., у зв`язку зі звільненням за власним бажанням на підставі ч. 1 ст. 38 КЗпП України. Відповідно до ч. 1 cт. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч. 1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю Українита інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього (cт. 4 КЗпП України). За змістом ч. 1 ст. 9 ЦК України положення цього Кодексу застосовуються до врегулювання відносин, які виникають у сферах використання природних ресурсів та охорони довкілля, а також до трудових та сімейних відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавства. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно зі ст.ст. 21 ,24 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов"язується виконати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядку, а власник зобов"язується виплачувати працівникові заробітну плату. Змістом ст. 22 КЗпП України, відповідно до Конституції України будь-яке пряме або непряме обмеження прав чи встановлення прямих або непрямих переваг при укладенні, зміні та припиненні трудового договору не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 10 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», створення товариства відбувається за рішенням його засновників. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України «Про товариства з обмеженою та додатковою відповідальністю», установчим документом товариства є статут. Відповідно до ст.ст. 28, 29 цього Закону, органами товариства є загальні збори учасників, наглядова рада (у разі утворення) та виконавчий орган. Загальні збори учасників є вищим органом товариства. Статтею 30 Закону визначено, що загальні збори учасників можуть вирішувати будь-які питання діяльності товариства. До компетенції загальних зборів учасників належать: 1) визначення основних напрямів діяльності товариства; 2) внесення змін до статуту товариства, прийняття рішення про здійснення діяльності товариством на підставі модельного статуту; 3) зміна розміру статутного капіталу товариства; 4) затвердження грошової оцінки негрошового вкладу учасника; 5) перерозподіл часток між учасниками товариства у випадках, передбачених цим Законом; 6) обрання та припинення повноважень наглядової ради товариства або окремих членів наглядової ради, встановлення розміру винагороди членам наглядової ради товариства; 7) обрання одноосібного виконавчого органу товариства або членів колегіального виконавчого органу (всіх чи окремо одного або декількох з них), встановлення розміру винагороди членам виконавчого органу товариства; 8) визначення форм контролю та нагляду за діяльністю виконавчого органу товариства; 9) створення інших органів товариства, визначення порядку їх діяльності; 10) прийняття рішення про придбання товариством частки (частини частки) учасника; 11) затвердження результатів діяльності товариства за рік або інший період; 12) розподіл чистого прибутку товариства, прийняття рішення про виплату дивідендів; 13) прийняття рішень про виділ, злиття, поділ, приєднання, ліквідацію та перетворення товариства, обрання комісії з припинення (ліквідаційної комісії), затвердження порядку припинення товариства, порядку розподілу між учасниками товариства у разі його ліквідації майна, що залишилося після задоволення вимог кредиторів, затвердження ліквідаційного балансу товариства; 14) прийняття інших рішень, віднесених цим Законом до компетенції загальних зборів учасників. Питання, передбачені частиною другою цієї статті, та інші питання, віднесені законом до компетенції вищого органу товариства, не можуть бути віднесені до компетенції інших органів товариства, якщо інше не випливає з цього Закону. До виключної компетенції загальних зборів учасників статутом товариства також може бути віднесено вирішення інших питань. Тобто, загальні збори учасників здійснюють управління товариством та реалізують право уповноваженого органу товариства усунути особу від виконання обов`язків члена виконавчого органу. Трудові спори розглядаються комісіями по трудових спорах, та/або районними, районними у місті, міськими чи міськрайонними судами. Такий порядок розгляду трудових спорів, що виникають між працівником і власником або уповноваженим ним органом, застосовується незалежно від форми трудового договору (ст. 221 Кодексу законів про працю України). Кодекс законів про працю встановлює загальні вимоги до порядку розірвання трудових відносин, не враховуючи специфіку становища керівника господарського товариства. По суті, директор об`єднує в собі і статус найманого працівника (який визначається на підставі норм трудового права) і статус виконавчого органу господарського товариства (який визначається на підставі норм корпоративного права). Ні норми трудового договору, ні положення Статуту не повинні погіршувати становище директора порівняно з тим обсягом гарантій, наданих йому трудовим законодавством. Тобто, директор завжди може скористатися ст. 38 Кодексу законів про працю України й ініціювати розірвання трудового договору за власним бажанням. Порядок скликання загальних зборів визначається в установчих документах товариства. Учасники товариства, що володіють не менш як десятьма відсотками голосів, можуть вимагати скликання загальних зборів, відповідно до ч. 4 ст. 98 ЦК України У відповідності до ч. 1 ст. 99 ЦК України Загальні збори товариства своїм рішенням створюють виконавчий орган та встановлюють його компетенцію. Відповідно до п.п. 4 п. 7.3 Статуту ТОВ «ВНУТРІШНІ ВОДНІ ШЛЯХИ», затвердженого Рішенням загальних зборів Учасників 18.08.2008 р., до виключної компетенції загальних зборів Учасників належить утворення (обрання) та відкликання (звільнення) виконавчого та інших органів Товариства. Згідно п. 7.7 Статуту, збори скликаються по мірі необхідності, але не рідше одного разу на рік. Згідно п. 7.7.2 Статуту, Учасники Товариства, що володіють у сукупності більш як 20% голосів, мають право вимагати скликання позачергових загальних зборів Учасників у будь-який час і з будь-якого приводу, що стосується діяльності Товариства. Якщо протягом 25 днів Голова Товариства не виконав зазначеної вимоги, вони вправі самі скликати загальні збори Учасників. Станом на день звернення позивача до суду його заява відповідачем не розглянута, Загальні збори учасників товариства не проведено і він з посади керівника на підставі поданої заяви про це не звільнений, що підтверджується даними витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань №1004856596 від 12.01.2019 р. Відповідно до п. 4 ч. 1 cт. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39). Частиною 1 ст. 38 КЗпП України передбачено право працівника розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. За змістом положень ст. 38 Кодексу законів про працю України та ст. 145 Цивільного кодексу України, ст. 58, 60, 62 Закону України «Про господарські товариства» право директора на звільнення за власним бажанням кореспондує обов`язок учасників товариства розглянути заяву директора про звільнення, створити новий виконавчий орган та внести дані зміни в Єдиний державний реєстр. Згідно із статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Використання примусової праці забороняється. Розглядаючи справи, пов`язані із застосуванням даної норми, Конституційний суд України у рішеннях від 07 липня 2004 року № 14-рп/2004, від 16 жовтня 2007 року № 8-рп/2007, та від 29 січня 2008 року № 2- рп/2008 зазначав, що визначене статтею 43 Конституції України право на працю Конституційний суд України розглядає як природну потребу людини своїми фізичними і розумовими здібностями забезпечувати своє життя. Це право передбачає як можливість самостійно займатися трудовою діяльністю, так і можливість працювати за трудовим договором чи контрактом. Свобода праці передбачає можливість особи займатися чи не займатися працею, а якщо займатися то вільно її обирати. За своєю природою право на працю є невідчужуваним і по суті означає забезпечення саме рівних можливостей кожному для його реалізації. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. З огляду на викладене, своєю бездіяльністю, яка виразилася у невжитті заходів для прийняття рішення про звільнення позивача в межах статутної діяльності Товариства, суд приходить до висновку, що відповідачем порушені трудові права позивача, зокрема, його право бути звільненим із займаної посади за власним бажанням. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, оскільки, відповідачем порушено право позивача на звільнення з роботи з ініціативи працівника, питання звільнення директора товариства вирішується загальними зборами учасників у встановленому законом порядку, то позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, оскільки у даному випадку належним способом захисту порушеного права позивача є визнання припиненими трудових відносин між сторонами.

Outcome: approved