Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-25 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. У липні 2020 року позивач звертаючись до суду з заявою просить суд, поділити будинок за адресою : [ADDRESS] , виділити їй у власність, як окремий та цілий об`єкт нерухомого майна житловий будинок під літ.А-1: під №1-6 кімната площею 15,1 кв.м, по житловій прибудові під літ.А2: 1-3 кімната площею 16,7 кв.м., 1-4 кухня площею 8,0 кв.м. по прибудові під літ. а1: 1-5 кімната площею 9,2 кв.м, по прибудові під літ.а5:1-1 коридор площею 7,4 кв.м, 1-2 ванна площею 2,5 кв.м. Загальною площею 58,9 кв.м., житловою площею 41,0 кв.м., по надвірних будівлях та спорудах: гараж під літ.Г1, літня кухня під літ.Г2, погріб під літ.Пг1 під гаражем під літ.Г1, ворота під літ.№2 . Аргументує свої вимоги тим, що вона є власником 11 / 20 частин житлового будинку з господарсько-побутовими будівлями та спорудами, які розташовані за адресою: [ADDRESS] . Іншим співвласником цього будинку є відповідач [PERSON] . Між ними в добровільному порядку встановлено порядок користування спірним будинком та фактично проведено розподіл житлового будинку з створенням окремих виходів до житлових приміщень. Проте не вирішено питання про виділення його частки в окремий та цілий об`єкт нерухомого майна. Тому для безперешкодного користування своїм майном без погодження з іншими співвласниками, їй необхідно виділити у власність в натурі належну їй частину будинку. Відповідач не скористалася своїм правом на надання відзиву на позовну заяву. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Ухвалою судді Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 07 жовтня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку загального провадження на 11 год. 30 хвилин 26 жовтня 2020 року. ІІІ. Позиції сторін. Позивач в судове засідання не з`явилася, але надав заяву в якій просить розглядати справу без її участі, заявлені вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась, але надала заяву в якій просить розглядати справу без її участі, позовні вимоги визнає та не заперечує проти їх задоволення. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Відповідно до свідоцтва про право власності на житловий будинок № [NUMBER] від 20 лютого 1995 року, [PERSON] належить 11 / 20 частин житлового будинку з належною частиною надвірних будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS] (а.с.7) Згідно з витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, на ім`я [PERSON] зареєстровано право власності на 11 / 20 частину житлового будинку з належною частиною надвірних будівель, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Згідно з висновку щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна №7 від 04 червня 2020 року, 11 / 20 частини об`єкта нерухомого майна, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що належить на праві власності [PERSON] , є відокремленою, має окремий вихід і може бути виділена в натурі(а.с.14) V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини про міжнародно-правові механізми захисту права власності, до основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини 1948 р. та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод 1950 р. (основоположні принципи здійснення правомочностей власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу). Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Відповідно до ст. 41 Конституції України та п. 2 ч. 1 ст. 3, ст. 321 ЦК України, ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Право вибору способу судового захисту належить виключно позивачеві (ч. 1 ст. 20 ЦК України, ст. 3, 4 ЦПК України). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно (частина четверта статті 355 ЦК), тобто діє презумпція спільної часткової власності. Поняття спільної часткової власності визначено в частині першій статті 356 ЦК України як власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності. Отже, право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно в цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними процентами від цілого чи у дробовому вираженні. Згідно зі статтею 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до статті 367 ЦК України майно, що є у спільній частковій власності, може бути поділене в натурі між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу спільного майна між співвласниками право спільної часткової власності на нього припиняється. За змістом цих норм виділ частки зі спільного майна - це перехід частини цього майна у власність учасника спільної власності пропорційно його частки в праві спільної власності й припинення для цієї особи права на частку у спільному майні. Вид майна, що перебуває у спільній частковій власності, впливає на порядок виділу з нього частки. Оскільки після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку статті 364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, то при цьому власнику, що виділяється, та власнику, що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого співвласника, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні статті 181 цього Кодексу та пункту 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.12.2010 № 1117 "Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для державної реєстрації прав на них". Порядок проведення таких робіт та розрахунок часток визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, затвердженою наказом МЖКГ України від 18.06.2007 № 55. Виходячи з аналізу змісту норм статей 183, 358, 364 ЦК України можна дійти висновку, що виділ часток (поділ) нерухомого майна, що перебуває у спільній частковій власності, є можливим, якщо кожній зі сторін буде виділено нерухоме майно, яке за розміром відповідає розміру часток співвласників у праві власності. Отже, визначальним для виділу частки або поділу нерухомого майна в натурі, яке перебуває у спільній частковій власності, є розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу майна відповідно до часток співвласників, а не можливість у майбутньому використовувати майно для заняття відповідною професійною діяльністю у тому ж обсязі та на тих самих умовах, як до поділу (виділу) чи порядок користування майном. Оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права щодо спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, то, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), суд повинен передати співвласнику частину нерухомого майна, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо, без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню майна. Вирішуючи даний спір, пріоритет слід надавати конвенційним та конституційним положенням про право власності, виходячи із розміру ідеальних часток у майні та технічної можливості поділу об`єкта. Як зазначено в постанові Верховного Суду України від 03 квітня 2013 року (справа № 6-12цс13), оскільки учасники спільної часткової власності мають рівні права стосовно спільного майна пропорційно своїй частці в ньому, суд, здійснюючи поділ майна в натурі (виділ частки), повинен передати співвласнику частки жилого будинку та нежилих будівель, яка відповідає розміру й вартості його частки, якщо це можливо без завдання неспівмірної шкоди господарському призначенню будівлі. Під неспівмірною шкодою господарського призначення слід розуміти суттєве погіршення технічного стану жилого будинку, перетворення в результаті переобладнання жилих приміщень у нежитлові, надання в рахунок частки приміщень, які не можуть бути використані як житлові через невеликий розмір площі або через неможливість їх використання (відсутність денного світла тощо). Поділ на самостійні об`єкти нерухомого майна повинен відповідати умовам, що передбачені чинними будівельними нормами. Згідно п.2.22 ДБН В.2.2-15-2005 у квартирах повинні бути передбачені такі приміщення: житлові кімнати і підсобні приміщення - кухня, передпокій, санвузли, внутрішньо квартирні коридори, вбудовані комори, антресолі, літні приміщення тощо. Згідно п.2.24 ДБН В.2.2-15-2005 площа загальної кімнати в однокімнатній квартирі повинна бути не меншою 15 кв.м, в інших квартирах - не менше 17 кв.м. Мінімальна площа спальні на одну особу - 10 кв.м, на дві - 14 кв.м. Мінімальна площа кухні в однокімнатній квартирі - 7 кв.м, у дво- та більше кімнатних - 8 кв.м. Мінімальна площа робочої кімнати або кабінету -10 кв.м. Згідно п.2.26 ДБН В.2.2-15-2005 в однокімнатних квартирах замість кухонь допускається передбачати кухні-ніші за умови їх обладнання електроплитами та влаштування в них примусової вентиляції. Згідно п.2.27 ДБН В.2.2-15-2005 в однокімнатних квартирах допускається суміщений санвузол (ванна, умивальник, унітаз). У дво-, трикімнатних квартирах обох категорій слід передбачати роздільні санвузли (ванна з умивальником і вбиральня з унітазом та умивальником). У квартирах, де чотири і більше кімнат, повинно бути не менше двох суміщених санвузлів, кожен з яких має бути обладнаний унітазом (вбиральня з умивальником та унітазом і ванна кімната з ванною, умивальником та унітазом). Мінімальні розміри площі санвузлів:-суміщений санвузол (обладнаний ванною, умивальником, унітазом, місцем для пральної машини) - 3,8 м; -ванна кімната (обладнана ванною, умивальником, місцем для пральної машини) - 3,3 кв.м;-туалет (вбиральня, обладнана унітазом і умивальником) 1,5кв.м; -туалет (вбиральня, обладнана унітазом без умивальника) 1,2 кв.м. Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 08 жовтня 1992 року № 572 (із змінами і доповненнями) власникам, наймачам приміщень житлових будинків і гуртожитків надано право, зокрема, на переобладнання і перепланування житлових приміщень відповідно до статей 100 і 152 ЖК Української РСР. Перепланування (переобладнання) квартир та нежитлових приміщень повинно відповідати проектній документації, будівельним нормам і правилам, виконуватися згідно з Правилами користування приміщеннями житлових будинків та Державним будівельним нормам України «Житлові будинки. Реконструкція та капітальний ремонт». Згідно з цими Правилами до елементів перепланування жилих приміщень належать: перенесення і розбирання перегородок, перенесення і влаштування дверних прорізів, улаштування і переустаткування тамбурів, прибудова балконів на рівні перших поверхів багатоповерхових будинків. Переобладнання - улаштування в окремих квартирах багатоквартирних будинків індивідуального опалення та іншого інженерного обладнання, перенесення нагрівальних, сантехнічних і газових приладів; влаштування і переустаткування туалетів, ванних кімнат, вентиляційних каналів. Водночас, при поділі житлового будинку в натурі у разі необхідності його переобладнання та перепланування до ухвалення рішення в матеріалах справи повинні бути надані відповідні висновки: технічний висновок про відповідність перепланування будівельним нормам і правилам, санітарно-епідеміологічним вимогам, пропонованим до будинків і приміщень, і правилам пожежної безпеки. Залежно від обставин справи підлягають поданню висновки й інших служб, зокрема, погодження для встановлення відокремленого газо-, водо- та енергопостачання. Виконання санітарно-гігієнічних вимог включає у себе вимоги до інсоляції, природного освітлювання, провітрювання, іонізації та мікроклімату приміщень жилих будинків, захисту їх від шуму, вібрації, електромагнітного і радіоактивного випромінювання. Природне освітлювання повинні мати як жилі кімнати та кухні, так і неканалізовані вбиральні, вхідні тамбури до будинків, сходові площадки і загальні коридори. Висновки органів державного архітектурно-будівельного контролю, пожежної і санітарної інспекцій та інших відповідних органів про можливість встановлювати у кожному виділеному житловому приміщенні окремих лічильників, вентиляційних каналів, пов`язаних із цим переобладнанням і переплануванням, повинні долучатися до матеріалів справи. Вказана позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 року в справі № 640/6969/13-ц від 27.06.2018 року. Частиною 1 статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В силу статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом установлено, що 11 / 20 частин будинку з належною частиною надвірних будівель, розташований за адресою: [ADDRESS] , належить позивачу, інша 9/20 частин будинку належить відповідачу. Відповідним висновком щодо технічної можливості виділу в натурі частки з об`єкта нерухомого майна встановлено можливість виділу в натурі вказаної частини будинку. Відповідач визнала позовні вимоги в повному обсязі. За таких обставин позивачу підлягає виділу у власність в натурі 11 / 20 частин житлового будинку з належною частиною господарсько-побутових будівель, розташованого за адресою: [ADDRESS] , як окремий та цілий об`єкт нерухомого майна - житловий будинок з господарсько-побутовими будівлями, який підлягає державній реєстрації. У ч.4 ст.10 ЦПК і ст.17 закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою, та практику ЄСПЛ як джерело права. ЄСПЛ зазначав, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення (рішення у справі «Проніна проти України», від 18.07.2006 №63566/00, §23). За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню. VI. Судові витрати. Відповідно до вимог ч.1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно вимог ч.1 ст.142 ЦПК України та ч.3 ст.7 Закону України «Про судовий збір», суд вирішує питання про повернення позивачеві з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову.

Outcome: approved