Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-05 00:00:00

Позивач 30.06.2015 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та стягнення аліментів, посилаючись на те, що з 13.12.1991 року сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, від шлюбу мають дочку [PERSON], [INFO] Однак, сімейне життя не склалося, шлюбні відносини припинені,сторони проживають окремо, а дитина знаходяться на утримання батька, відповідач матеріальної допомоги не надає, тому, на підставі вищевикладеного, позивач просить суд: розірвати шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 13.12.1991 року Старокозацькою сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області актовий запис № 52; стягнути з [PERSON], [INFO] аліменти на користь [PERSON] на утримання доньки [PERSON], [INFO] в розмірі ? частини всіх видів її заробітку (доходу), починаючи з моменту подачі позову до суду та до досягнення дитиною повноліття. Позивач в судове засідання не зявився, надавши суду заяву, відповідно до якої свої позовні вимоги підтримує та просить задовольнити, розглянувши справу у його відсутність (а.с.23). Відповідач в судове засідання не зявилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, причина неявки суду невідома. Враховуючи вимоги\~ст.157 ЦПК України\~та ст.6 Конвенції "Про захист прав людини та основних свобод", ратифікованої Законом України 17.07.1997 року, з метою недопущення затягування розгляду справи, суд вважає за необхідне розгляд справи провести за відсутності сторін без фіксування судового процесу, що відповідає положенням ст.ст.158, 169, 197ЦПК України. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.12.1991 року сторони зареєстрували шлюб (актовий запис № 52), що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії ІІІ-ЖД № 327475, виданим завідуючим відділом запису актів громадського стану(а.с.3). Відповідно до ст. 21, 24 Сімейного кодексу України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Позивач у своєму позові зазначає, що починаючи з осені минулого року відповідач почала зустрічатись з іншим чоловіком та проживати окремо, у звязку із чим подальше сумісне життя і збереження шлюбу неможливі та протиречать інтересам позивача, шлюбно-сімейні відносини припинені, ведення сумісного господарства не ведеться. За таких обставин суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше сумісне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них, інтересам їх дітей, які мають істотне значення. Частиною 2 ст. 115 Сімейного кодексу України передбачено, що документом який засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову [PERSON] до [PERSON] в частині розірвання шлюбу. Що стосується, позовних вимог [PERSON] в частині стягнення аліментів, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що від шлюбу сторони мають доньку [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про народження серії 1-ЖД № 304093(а.с.5). Згідно довідки № 972, виданої Старокозацькою сільською радою Білгород-Дністровського району Одеської області від 25.06.2015 року, [PERSON], [INFO] зареєстрований та проживає [INFO] «а»/1 в с.Старокозаче Білгород-Дністровського району Одеської області. Склад сім`ї син [PERSON], [INFO], дочка [PERSON], 19.11.1999 р.н.(а.с.4). В своїй позовні заяві, [PERSON] зазначає, що донька [PERSON] з власної ініціативи залишилась проживати разом з батьком, а відповідач не надає матеріальної допомоги на утримання дитини, чим порушує вимогу ст. 180 СК України, згідно якої батьки зобовязані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоровя та матеріальне становище дитини; стан здоровя та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. У відповідності до ч.3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.\~ Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Враховуючи вищевикладене, матеріальне становище позивача, відповідача, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів є такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved