Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-25 00:00:00

Заявник у листопаді 2018 року звернувся до суду з заявою заінтересована особа: Шоста дніпровська державна нотаріальна контора про встановлення факту проживання однією сім`єю, провадження у якій було відкрито ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Зосименко С.Г. від 27.11.2018 року. У зв`язку із тимчасовим відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя на підставі рішення Першої Дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя від 30 листопада 2018 року по справі призначено повторний автоматизований розподіл. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 11 грудня 2018 року справа розподілена судді Кухтіну Г.О. Ухвалою судді від 18 січня 2019 року справу прийнято до провадження та призначено до розгляду. Вимоги заяви мотивовані тим, що заявник [PERSON] постійно з 2001 року зареєстрований та проживає в квартирі [ADDRESS] . Вказана двокімнатна квартира на підставі реєстраційного посвідчення, виданого 19.06.1992 року Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації належала на праві власності бабусі заявника, [PERSON] . Вказав, що згідно заповіту, складеного [PERSON] , остання заповіла заявнику та своєму чоловікові, [PERSON] , в рівних долях, все майно, що належатиме їй на час смерті. В свою чергу, чоловік [PERSON] - [PERSON] згідно складеного ним заповіту заповів все належне йому на час його смерті спадкове майно в рівних долях [PERSON] та заявнику [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина та заявник як спадкоємець за заповітом 27 березня 2018 року отримав у Шостій дніпровській державній нотаріальній конторі відповідне свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину спірної кварти. Іншу частину успадкував [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Звернувшись після його смерті до нотаріальної контори Фоміну О.С. 27 березня 2018 року було видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка з складається з ј частини квартири в будинку [ADDRESS] . Інша частина, як вказує заявник, яку [PERSON] отримав після смерті його дружини [PERSON] , залишилася не охопленою заповітом, оскільки на час смерті [PERSON] не було серед живих його дружини, якій він також свого часу заповів майно. У зв`язку з цим заявник вимушений звернутися до суду з даною заявою. Просив встановити юридичний факт його проживання зі спадкодавцем [PERSON] , РНОКПП: [NUMBER] , в квартирі [ADDRESS] однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини. Факт, про встановлення якого просить заявник, має для нього юридичне значення, оскільки надає можливість оформити спадкові права. В судовому засіданні представник заявника, заявник вимоги заяви підтримали, просили задовольнити. Представник заінтересованої особи у судове засідання не з`явився. Згідно листа, надісланого на адресу суду, просили розглядати справу без їх участі. Суд, заслухавши представника заявника, заявника, допитавши свідків, дослідивши наявні письмові докази, прийшов до наступного. Заявник [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] ,що підтверджується копією паспорта громадянина України серії [NUMBER] (а.с.25). 27 березня 2018 року державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонською Т.О. заявнику видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , на Ѕ частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстровий № 3-188 (а.с. 11). Також 27 березня 2018 року державним нотаріусом Шостої дніпровської державної нотаріальної контори Гайворонською Т.О. заявнику видано свідоцтво про право на спадщину за заповітом, після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , на ј частку квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстровий № 3-189 (а.с. 11). В свою чергу, постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 11 квітня 2018 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право власності на ј частки квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , яка належала спадкодавцю [PERSON] , у зв`язку з відсутністю доказів родинних відносин спадкодавця зі спадкоємцем. Як зазначає заявник у заяві та встановлено матеріалами справи, спірна квартира на підставі реєстраційного посвідчення, виданого 19.06.1992 року Дніпропетровським бюро технічної інвентаризації належала на праві власності бабусі заявника, [PERSON] . За життя [PERSON] , було складено заповіт, яким остання заповіла заявнику [PERSON] та своєму чоловікові, [PERSON] , в рівних долях, все майно, що належатиме їй на час смерті. В свою чергу, чоловік [PERSON] - [PERSON] згідно складеного ним заповіту заповів все належне йому на час його смерті спадкове майно в рівних долях [PERSON] та заявнику [PERSON] [INFO] [PERSON] померла. Після її смерті відкрилася спадщина та заявник як спадкоємець за заповітом 27 березня 2018 року отримав у Шостій дніпровській державній нотаріальній конторі відповідне свідоцтво про право на спадщину за заповітом на Ѕ частину спірної кварти. Іншу частину успадкував [PERSON] [INFO] [PERSON] помер. Після його смерті відкрилася спадщина, до складу якої увійшла квартира, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Однак частка, яку [PERSON] отримав після смерті його дружини [PERSON] , залишилася не охопленою заповітом, оскільки на час смерті [PERSON] не було серед живих його дружини, якій він також свого часу заповів майно. Відповідно до положень ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у ст.ст. 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Здійснення права на спадкування визначено Главою 87 ЦК України. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа - свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч.1ст.1269 ЦК України). Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не з позовом про надання додаткового строку для прийняття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Установлення юридичних фактів у порядку окремого провадження сприяє реалізації конституційних прав громадян. Умовами, за наявності яких можливим є звернення до суду для встановлення фактів, що мають юридичне значення є те, що згідно із законом ці факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб; чинним законодавством не передбачено іншого порядку, їх встановлення факту потрібне заявникові для конкретної мети. Статтею 1264 ЦК України встановлено, що особа, яка проживала зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як п`ять років до часу відкриття спадщини, має право на спадкування за законом як спадкоємець четвертої черги. Згідно з ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до роз`яснень наданих у п.21 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" при вирішенні спору про право на спадщину осіб, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини (четверта черга спадкоємців за законом), судам необхідно враховувати правила частини другої статті 3 СК про те, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Зазначений п`ятирічний строк повинен виповнитися на момент відкриття спадщини і його необхідно обчислювати з урахуванням часу спільного проживання зі спадкодавцем однією сім`єю до набрання чинності цим Кодексом. До спадкоємців четвертої черги належать не лише жінка (чоловік), які проживали однією сім`єю зі спадкодавцем без шлюбу, таке право можуть мати також інші особи, якщо вони спільно проживали зі спадкодавцем, були пов`язані спільним побутом, мали взаємні права і обов`язки. Оскільки в судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] постійно проживав з [PERSON] однією сім`єю, були пов`язані з ним спільним побутом, та введенням спільного домашнього господарства по день його смерті, що підтверджено письмовими доказами та показами свідків, суд приходить до висновку, що заява обґрунтована та підлягає задоволенню.

Outcome: approved