Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Сєвєродонецького міського суду Луганської області з позовом до Приватного акціонерного товариства «Сєвєродонецьке обєднання Азот» (далі ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог зазначив, що 01.11.2017 року позивач припинив трудові відносини з відповідачем на підставі ст. 38 КЗпП України. При звільненні йому не виплатили заробітну плату, внаслідок чого утворилась заборгованість в сумі 12310,90 грн. Діями відповідача позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає в тому, що через порушення законодавства про працю змінився його життєвий уклад, він був змушений звертатись за матеріальною допомогою до сторонніх. Він потрапив у скрутне матеріальне становище, що викликало моральні страждання і переживання з приводу того, що він, маючи постійне місце роботи, не мав можливості забезпечити собі і своїй родині належні умови проживання, був змушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя. Позивач просив суд стягнути з ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» на користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.11.2017 року по 13.09.2018 року в сумі 47022,95 грн. та заподіяну моральну шкоду в сумі 2000,00 грн. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступне. [PERSON] перебував в трудових відносинах з ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» з 01.01.2005 року по 01.11.2017 року, включно. Трудові відносини припинились 01.11.2017 року за власним бажанням [PERSON] на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки позивача серії БТ-ІІ № 2514628. На момент звільнення [PERSON] заборгованість по заробітній платі становила 12310,90 грн. ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» 14.09.2018 року виплатило позивачу борг по заробітній платі в повному обсязі в сумі 12310,90 грн., що підтверджується копією виписку з банківського рахунку позивача від 20.11.2018 року, виданої АБ «Кліринговий дім». Щодо вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, суд відзначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Частиною 1 ст. 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» від 24.12.1999 року №13, установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після предявлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Визначаючи розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, який підлягає стягненню на користь позивача, суд враховує, що позивач був звільнений 01.11.2017 року, в цей день він знаходився на роботі і оплата за цей робочий день була нарахована. Таким чином, розмір середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку із позивачем має обчислюватися з дня, наступного за днем звільнення позивача, і до дня, коли позивачу було сплачено нараховану, але не виплачену заробітну плату в повному обсязі, тобто за період з 02.11.2017 року по 13.09.2018 року, включно, в порядку, визначеному постановою Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100 (далі Порядок). Так, абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою повязана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Аналогічна позиція щодо розрахунку розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку викладена у постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. Середньогодинна заробітна плата позивача [PERSON] становить 25,62 грн., а середньомісячне число робочих годин 176,4 год., що підтверджується копією довідки ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» № 37687 від 10.12.2018 року Загальна кількість робочих годин за період з 02.11.2017 року по 13.09.2018 року, включно, становить 1835,4 год., яка складається з кількості робочих годин за 21 робочих днів затримки у листопаді 2017 року (176,4 год. : 22 робочих днів у листопаді 2017 року х 21 робочих днів затримки = 168,4 год.), за 9 повних місяців затримки з грудня 2017 року по серпень 2018 року (176,4 год. х 9 місяців = 1587,6 год.) та за 9 робочих днів затримки у вересні 2018 року (176,4 год. : 20 робочих днів у вересні 2018 року х 9 робочих днів затримки = 79,4 год.). Загальна сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 47022,95 грн. (визначається шляхом множення середньогодинної заробітної плати на кількість робочих годин затримки, тобто 25,62 грн. х 1835,4 год. = 47022,95 грн.). Аналізуючи вищенаведений розрахунок, суд відзначає, що стягненню підлягає сума середнього заробітку за час затримки розрахунку у сумі 47022,95 грн., оскільки цей розрахунок зроблений відповідно до Порядку з урахуванням постанови Верховного Суду України від 21.01.2015 року по справі № 6-195цс134. Отже, суд доходить висновку про необхідність задоволення позовних вимог в цій частині, стягнувши з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 02.11.2017 року по 13.09.2018 року, визначену без утримання податків й інших обовязкових платежів, в розмірі 47022,95 грн. Щодо вимог позивача про відшкодування моральної шкоди, суд відзначає наступне. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист\~\~ цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 237-1 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року (з відповідними змінами) розяснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоровя умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обовязок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у звязку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Враховуючи, те що КЗпП України не містить\~ будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин, то висновок суду касаційної інстанції, викладений у судових рішеннях у справі, яка переглядається, є законним і обґрунтованим. \~ Отже, компенсація завданої моральної шкоди має самостійне юридичне значення.\~\~ Тобто за наявності порушення прав працівника\~ у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Аналізуючи вищенаведені норми права у сукупності з доказами, дослідженими в судовому засіданні, суд приходить до висновку, що позивачу була спричинена моральна шкода бездіяльністю відповідача, яка полягала\~ у невиплаті йому належних сум заробітної плати. \~ Суд вважає, що вимога позивача про відшкодування з ПрАТ «Сєвєродонецьке обєднання Азот» моральної шкоди в розмірі 2000 грн. підлягає задоволенню, оскільки доводи та надані докази у справі свідчать про те, що порушення законних прав позивача, яке полягало у невиплаті заробітної плати в порядку і строки, встановлені чинним законодавством, призвело до моральних страждань, втрати ним нормальних життєвих звязків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховує конкретні характер порушення прав позивача, значне погіршення його матеріального стану, тяжкість і істотність вимушених змін у житті після невиплати заробітної плати. 08 січня 2019 року до канцелярії суду надійшла заява [PERSON] про поновлення строку для подання позовної заяви. Поважність причин пропуску строку для звернення до суду за захистом порушених трудових прав позивач обґрунтував тим, що 14 грудня 2018 року, тобто в межах встановленого тримісячного строку, він подав до суду заяву про видачу судового наказу про стягнення з ПрАТ "Сєвєродонецьке обєднання Азот» середнього заробітку за час затримки розрахунку. Ухвалою Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 17 грудня 2018 року по справі №428/16220/18 [PERSON] було відмовлено у видачі судового наказу. Зазначену ухвалу позивач отримав 28 грудня 2018 року, а до суду з позовною заявою про стягнення з ПрАТ "Сєвєродонецьке обєднання Азот» середнього заробітку за час затримки розрахунку звернувся 08 січня 2019 року. Частиною 1 ст. 233 КЗпП України встановлено, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Відповідно до ст. 234 КЗпП України у разі пропуску з поважних причин строків, установлених статтею 233 цього Кодексу, районний, районний у місті, міський чи міськрайонний суд може поновити ці строки. Аналізуючи доводи позивача, викладені в обґрунтування поважності причин пропуску строку для звернення до суду за захистом порушених трудових прав, суд приходить до висновку про можливість поновити [PERSON] пропущений строк. На думку суду, зазначений строк був пропущений позивачем з поважних причин через звернення до суду за захистом своїх прав в порядку наказного провадження, яке мало місце з дотриманням строків, встановлених ст.233 КЗпП України. Зазначені обставини підтверджені доказами, доданими до\~ заяви про поновлення пропущеного строку для звернення до суду. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 768,40 грн.

Outcome: approved