Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-23 00:00:00

Позивач 10.10.2017 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання втратившим право користування житловим приміщенням, просить суд визнати [PERSON], [INFO] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: Одеська область, м. Білгород - Дністровський, вул. Соборна,77, вказуючи на те, що він є власником 62/100 часток житлового будинку № 77 по вул. Соборна в м. Білгород - Дністровський Одеської області. У вищевказаному житловому приміщенні зареєстрований, але не проживає з 12.11.2007 року відповідач [PERSON], його речей в будинку немає, комунальні та обовязкові платежі не сплачує. На підставі вищевикладеного він і звернувся до суду з позовом за захистом своїх прав. Позивач в судовому засіданні надав заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з підстав, наведених в позові. Проти винесення заочного рішення не заперечує, просить справу розглянути за його відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причина неявки суду не відома. У звязку із неявкою сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Зі згоди позивача, про що свідчить його заява, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що на підставі рішення Білгород-Дністровського міського суду Одеської області від 21.08.2003 року по справі № 2-1397/2003, позивач [PERSON] є власником 62/100 частин житлового будинку № 77, розташованого по вул. Свердлова, в м. Білгород-Дністровський, Одеської області, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Як вбачається з матеріалів справи, згідно домової книги для реєстрації громадян, проживаючих у [INFO], з 12.11.2007 року у вказаному житловому будинку зареєстрований [PERSON], [INFO]. У відповідності до акту від 16.02.2017 року, складеного КП «ЖЕО №1», [PERSON] є власником частини будинку №77 по вул. Соборна на підставі рішення суду від 21.08.2003 року. За вищевказаною адресою зареєстрований квартирант [PERSON] з 12.11.2007 року. Зі слів сусідів, [PERSON] не мешкає по вул. Соборній, 77 в м. Білгород - Дністровський з моменту реєстрації. Даний факт також підтверджується актом КП «ЖЕО №1» від 08.09.2017 року. Правовий режим який регулює ці правовідносини системно входить до Глави 2 ЖК України і регулює порядок визнання наймача, або членів його сімї такими, що втратили право на користування жилим приміщенням внаслідок їх відсутності понад встановлені строки. За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК України при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім'ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Ст. 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв'язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Початок перебігу строку відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Відсутність відповідача за місцем реєстрації достовірно підтверджено актами КП «ЖЕО№1» від 16.02.2017 року та 08.09.2017 року, з яких можна встановити тривалість відсутності наймача за місцем реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки. Частиною першої статті 316 ЦК України встановлено, що право власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). При цьому згідно статті 346 ЦК України право власності припиняється, зокрема, в разі відчуження власником свого майна. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституцією України (ст. 41] та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Таким чином, не зняття з реєстрації відповідача порушує право власності позивача. Положеннями ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Враховуючи вищевикладене, а саме зареєстроване у встановленому порядку право власності позивача на 62/100 частини житлового будинку №77 по вул. Соборній в м. Білгород-Дністровський Одеської області, ту обставину, що відповідач не проживає в ній з моменту реєстрації, а саме з 12.11.2007 року, а також що рішення суду є самостійною підставою для зняття з реєстрації, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] про визнання втратившим право користування житловим приміщенням є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню . На підставі викладеного та

Outcome: approved