Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Кодимського районного суду з зазначеним позовом, в якому просив визнати відповідача [PERSON] втратившим право користування належним йому жилим будинком, розташованим в м.Кодима, вул.Ломоносова, 73, Одеської області. В обґрунтування заявлених вимог представник позивача [PERSON] (діє відповідно до ордера адвоката серії ОД №089221 та угоди про надання правової допомоги від 20 травня 2016 року) в судовому засіданні зазначив, що позивач є власником домоволодіння, розташованого в м.Кодима по вул.Ломоносова, буд.73 Одеської області, в якому з 07 жовтня 1999 року зареєстрований його син [PERSON] відповідач у справі. У вказаному будинку відповідач не проживає, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію за даною адресою, особистих речей його в будинку не має. Перешкод у користуванні цим житлом позивач відповідачу не чинив. Відповідач не користується спірним жилим приміщенням понад 1 рік без поважних причин, у звязку з цим у відповідності з вимогами ст.405 ЦК України втратив право ним користуватись, тому просив позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча належним чином завчасно з дотриманням вимог ч.4 ст.74 ЦПК України був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. Так, виклик відповідача здійснювався шляхом опублікування оголошення про виклик в газеті «одеські вісті» №55 від 16 липня 2016 року. З цих підстав, суд у відповідності з вимогами ст.ст.224-226 ЦПК України, зі згоди позивача, вважає можливим ухвалити у справі заочне рішення на підставі наявних у ній письмових доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши надані сторонами письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. За загальним правилом (ч.1 ст.11 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін, кожна з яких відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником домоволодіння, розташованого в м.Кодима по вул.Ломоносова, буд.73 Одеської області, що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим 24 березня 2006 року Кодимською міською радою Одеської області. 07 жовтня 1999 року за вказаною адресою позивач зареєстрував відповідача [PERSON] Конституція України у статті 30 проголошує недоторканність житла. Стаття 47 Конституції України проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно зі ст.319 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно з ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності, передбачені ст.ст.16, 386, 391 ЦК України. Так, за змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом визнання особи втратившою право користування житлом. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, предявивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п.1 ст.8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод ратифікованої Україною 11 вересня 1997 року, яка відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства України, гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеним чи позбавленим свого житла. Пункт 2 ст.8 цієї Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених в п.1 цієї статті, є виправданим. Зокрема, таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоровя чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у п.2 ст.8 Конвенції. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобовязання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника житла (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 року). Права власника будинку, квартири визначені у ст.383 ЦК України та ст.150 ЖК Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб, а також розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст.156 Житлового кодексу України та ч.1 ст.405 Цивільного кодексу України члени сім'ї власника квартири, у тому числі і колишні, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Їх право користування жилим приміщенням врегульовано житловим законодавством, згідно з яким ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч.3 ст.9 ЖК України). Представник позивача у позові та в судовому засіданні, як на підставу для задоволення позову, посилався на ч.2 ст.405 ЦК України, відповідно до якої член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом, оскільки відповідач є членом сім'ї позивача, який являється власником спірного житла. Зокрема, згідно з ч.4 ст.156 ЖК Української РСР до членів сім'ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені у ч.2 ст.64 цього Кодексу, тобто дружина (чоловік), діти і батьки кожного з подружжя. При цьому, на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання - повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім'ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо (абзац 3 пункту 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" від 12 квітня 1985 року №2). В позовній заяві та в судовому засіданні представник позивача вказав, що відповідач [PERSON] не користується спірним жилим приміщенням понад 1 рік, надавши в якості доказів акти обстеження цього житла від 10 листопада 2014 року, 03 вересня 2015 року та 10 квітня 2016 року, які підтверджують факт відсутності відповідача у цьому житлі понад 1 рік 6 місяців місяців (станом на день предявлення позову). Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм Цивільного кодексу України та Житлового кодексу Української РСР, позовні вимоги щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житлом підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved