Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , Маріупольської міської ради про скасування державного акту на право власності на землю. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він є власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 21 червня 2010 року, яким визнано дійсною угоду купівлі-продажу вказаного житлового будинку, укладену між [PERSON] та [PERSON] . На теперішній час позивач має намір розпорядитися належним йому майном, однак при підготовці документів виявлено, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 28.08.1998 року належить [PERSON] , померлого [INFO] . Отже, на теперішній час позивач, як власник житлового будинку по [ADDRESS] не може реалізувати своє право на отримання права власності на земельну ділянку, за наявності діючого державного акту на право приватної власності на землю за колишнім власником домоволодіння. В зв?язку з чим позивач був вимушений звернутись до суду із зазначеним позовом. Просив суд скасувати державний акт на право приватної власності на землю від 28 серпня 1998 року, виданий на ім`я [PERSON] на підставі рішення виконкому Маріупольської міської ради народних депутатів від 22.04.1998 року за №104/1, на земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0487 га, надану для обслуговування житлового будинку та скасувати державну реєстрацію вказаного акту. Позивач надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. Відповідач [PERSON] надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги визнала та не заперечувала проти їх задоволення. Представник відповідача Маріупольської міської ради Мащенко Д.О. просила справу розглянути без її участі, про що подала відповідну письмову заяву, рішення просила прийняти в межах діючого законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України - суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 76 ЦПК України - доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Стаття 77 ЦПК України передбачує, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень Згідно ст.81 ЦПК України - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Рішенням Іллічівського районного суду м. Маріуполя від 21 червня 2010 року визнано дійсною угоду купівлі-продажу жилого будинку [ADDRESS] , укладену 10 березня 2010 року між [PERSON] та [PERSON] . Визнано за [PERSON] право власності на жилий будинок [ADDRESS] . Право власності на житловий будинок [ADDRESS] зареєстроване 15.07.2010 року за [PERSON] , що підтверджується витягом МКП «Маріупольське міське бюро технічної інвентаризації» від 15.07.2010 року. В свою чергу, [PERSON] на підставі рішення Маріупольської міської ради народних депутатів від 22.04.98 за №104/1 видано Державний акт на право приватної власності на землю серії ДН, зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за 3701 №0799, згідно якого останній є власником земельної ділянки площею 0,0487 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення: обслуговування житлового будинку. 08.10.2019 року Відділом у м. Маріуполі Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області зареєстровано земельну ділянку, розташовану за адресою: [ADDRESS] , площею 0,0487 га, кадастровий номер: 1412336600:01:017:0693, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. З метою розпорядження земельною ділянкою, позивачем з`ясовано, що житловий будинок на вищевказаній земельній ділянці належить позивачу [PERSON] , а земельна ділянка в порушення ч.1 ст.120 ЗК України, попередньому власнику [PERSON] . З матеріалів справи встановлено, що [INFO] помер [PERSON] . Згідно відомостей Третьої маріупольської державної нотаріальної контори Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) від 19.06.2020 року, відсутня інформація щодо наявності спадкової справи після смерті [PERSON] , померлого [INFO] . Згідно ч.1, 2 ст.373 ЦК України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується Конституцією України. Право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Згідно з ч.1, 4 ст. 374 ЦК України, суб`єктами права власності на землю (земельну ділянку) є фізичні особи, юридичні особи, держава, територіальні громади, права та обов`язки суб`єктів права власності на землю (земельну ділянку) встановлюється законом. Згідно ч. 1, 2 ст. 377 ЦК України до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Згідно ст. 152 Земельного Кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а). визнання прав; б). відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпек) порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 120 Земельного кодексу України у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Згідно ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акту, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ст. 158 Земельного кодексу України, у разі незгоди власників землі або землекористувачів з рішенням органів місцевого самоврядування, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин, спір вирішується судом. Згідно п.7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" із змінами та доповненнями, внесеними відповідно до постанови №2 Пленуму Верховного суду України від 19.03.2010 року спори, пов`язані із земельними відносинами, розглядаються в позовному провадженні. При розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції, суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов`язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його права, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється згідно з частиною третьою статті 152 Земельного Кодексу шляхом: визнання прав; відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; відшкодування заподіяних збитків; застосування інших, передбачених законом, способів захисту. Згідно постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 №3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» визначено: земельні відносини, суб`єктами яких є фізичні чи юридичні особи, органи місцевого самоврядування, органи державної влади, а об`єктами - землі у межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї), регулюються земельним і цивільним законодавством на принципах забезпечення юридичної рівності прав їх учасників, забезпечення гарантій прав на землю (стаття 1 ЦК, статті 2.5 ЗК). Захист судом прав на землю у цих відносинах здійснюється способами, визначеними статтями 16, 21, 393 ЦК, статтею 152 ЗК, у тому числі шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування. Згідно ч.5 ст. 116 Земельного кодексу України, надання у користування земельної ділянки, що перебуває у власності або користуванні, провадиться лише після вилучення (викупу) її в порядку, передбаченому цим кодексом. Статтею 141 Земельного кодексу України, зазначений вичерпний перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою. За умовами ч.1 ст.149 ЗК України, вилучення земельної ділянки, наданої у постійне користування, може здійснюватися лише для суспільних та інших потреб за рішенням органів державної влади та органів місцевого самоврядування. Згідно з п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 №7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» із змінами та доповненнями, внесеними відповідно до постанови №2 Пленуму Верховного суду України від 19.03.2010 року суди повинні враховувати, що орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про це лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК. У випадках, визначених цими нормами, припинення права власності на землю чи права землекористування провадиться за позовом відповідного органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування в судовому порядку, недодержання якого є підставою для визнання рішення цього органу та виданих державних актів недійсними. Згідно п.1 ч.1 ст.346 ЦК України - право власності припиняється у разі відчуження власником свого майна. Згідно ст.378 ч.1 ЦК України - право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Приписами п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Таким чином, при застосуванні положень ст.120 ЗК України у поєднанні з нормою ст.125 ЗК України слід виходити з того,що у випадку переходу права власності на об?єкт нерухомості у встановленому законом порядку , право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об?єкти . Таким чином, за загальними правилами, закріпленими у ч.1 ст.120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Дана правова позиція узгоджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018року у справі №720/1716/15-ц. Таким чином, встановлені судом обставини вказують на можливість задоволення позовних вимог [PERSON] про скасування державного акту на право власності на землю та скасування реєстрації державного акту. На підставі вищевказаного,

Outcome: approved