Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-23 00:00:00

Позивач 29 листопада 2017 року звернувся до Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська із даним позовом (а.с.1-2). В обґрунтування позовних вимог зазначив, що перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем, який 25 липня 2006 року розірвано. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину [PERSON], [INFO]. На підстав рішення Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12.03.2008 року із відповідача стягуються аліменти на користь позивачки на утримання дитини, у розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходу), щомісячно. Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2014 року було змінено спосіб стягнення аліментів із відповідача із ? частини заробітку (доходу) на стягнення у твердій грошовій сумі у розмірі 700,00 грн. щомісячно. На теперішній час розмір стягуваних аліментів у сумі 700,00 грн. є недостатнім для утримання дитини та її фізичного, розумового, духовного, морального та соціального розвитку. Крім того, позивач перебуває у декретній відпустці по догляду за дитиною, у звязку із чим, потребує матеріальної допомоги. В період з жовтня по грудень 2017 року малолітній [PERSON] проведено лікування у стоматологічній клініці, у звязку із чим, позивач понесла додаткові витрати на дитину в загальній сумі 8\~810,00 грн. Відповідач додаткової матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, тому позивач вимушена була звернутися до суду із даним позовом, в якому, збільшивши свої вимоги просить суд змінити спосіб стягнення аліментів, які стягуються на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09.04.2014 року зі стягнення у твердій грошовій сумі у розмірі 700,00 грн. щомісячно, на стягнення аліментів у розмірі ? частини з усіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до досягнення дитиною повноліття, а також, стягнути із відповідача на свою користь додаткові витрати на утримання дитини в сумі 4\~405,00 грн. Позивачка в судове засідання не зявилась. Про день, час та місце судового розгляду повідомлялась належним чином. До суду надала письмову заяву, в якій просила справу розглядати без своєї присутності. Позовні вимоги підтримала та просила задовольнити у повному обсязі (а.с.63). Відповідач в судове засідання не зявився. Про день, час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином. До суду надав відзив на позовну заяву, в якому проти вимог позову заперечує та просить відмовити у його задоволенні у повному обсязі (а.с.20-22). У відповідності до ст..2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Тому з урахуванням викладеного, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутністю сторін, що не з'явились. Відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі « [PERSON] проти Іспанії », від 22 лютого 2007 року в справі « Красуля проти Росії », від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі « Трофимчук проти України », від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі « Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та [PERSON] ( MESROP MOVSESYAN ) проти Вірменії » ) свідчить, що право на мотивоване ( обґрунтоване ) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч.4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. При вирішенні спору щодо спірних правовідносин суд застосовує положення Конституції України, законів України, практику Верховного Суду України. Згідно ч.1,7 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Суд, вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, від якого народилась дитина [PERSON], [INFO] (а.с.3). Із рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2014 року встановлено, що на підставі рішення Бабушкінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 12 березня 2008 року із [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дитини [PERSON], [INFO], у розмірі 1/4 частини з усіх видів свого заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку щомісячно, починаючи з 29 травня 2007 року (а.с.23-28). Також, вказаним рішенням суду змінено розмір стягнутих з [PERSON] на підставі рішення Бабушкінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 12 жовтня 2008 року, а саме: стягнуто аліменти на утримання дитини - [PERSON], [INFO], в розмірі 700 (сімсот) гривень щомісячно (з наступною індексацією відповідно до закону) починаючи з дня набрання рішенням законної сили до повноліття дитини на користь матері [PERSON]. Згідно ч.4 ст. 81 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Малолітня [PERSON], [INFO], проживає із позивачем та перебуває на її утриманні. В січні 2018 року позивач народила дитину [PERSON], у звязку із чим перебуває у відпустці по догляду за дитиною (а.с.55,56,57). У період часу з жовтня 2017 року по грудень 2017 року позивач понесла додаткові витрати на лікування дитини [PERSON], на загальну суму 8\~810,00 грн., що підтверджується рахунками та прибутковими касовими ордерами (а.с.10-14,50-54). Відповідач 16 вересня 2006 року уклав шлюб із [PERSON] (а.с.33), від даного шлюбу народились діти: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] (а.с.29,30,31), які перебувають на утриманні відповідача. Відповідачем надано копію висновку ЛКК №357 від 15.03.2018 року виданого на імя [PERSON], а також, замовлення на проведення досліджень та копії квитанцій, які суд не приймає до уваги як докази, у звязку із тим, що відповідачем не надано доказів того ким являється позивачу [PERSON], на користь кого здійснено платежі по квитанціям, чи взагалі сплачено суми визначенні до сплати за замовленнями, та ким саме (а.с.35,36-39,40-41). Також, відповідачем надано заяву на здійснення регулярного платежу ПАТ\~АБ «Південний», згідно якої [PERSON] просить здійснювати договірне списання коштів із рахунку на користь [PERSON] з метою оплати аліментів на утримання дитини [PERSON], у сумі 930,00 грн., починаючи із 26.01.2017 року по 26.01.2020 року (а.с.43), але доказів фактичного здійснення перерахування коштів також не надано. За змістом ст. 18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. У відповідності до ст. 27 Європейської конвенції про права дитини, батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей. Згідно ст.180 Сімейного Кодексу України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.3 ст.181 Сімейного Кодексу України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Статтею 182 Сімейного кодексу України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст.183 Сімейного Кодексу України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. У відповідності до п.15, п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 15.05.2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, а вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим,ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Що ж до максимального розміру аліментів, які стягуються з боржника, то відповідно до ч. 3 ст. 70 Закону України від 21 квітня 1999 р. N 606-XIV "Про виконавче провадження", він не повинен перевищувати 50 відсотків заробітної плати цієї особи. Відповідно до частин 1, 2 статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20\~листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789 - ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 182 СК України, встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1 ) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2 ) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3 ) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3 - 1 ) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3 - 2 ) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4 ) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет на 2018 рік» прожитковий мінімум дітей віком від 6 до 18 років: з 01 січня 2018 року - 1 860 гривень, з 01 липня - 1 944 гривні, з 01 грудня - 2 027 гривень. Враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов'язок утримувати дитину є рівною мірою обов'язком як матері, так і батька, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів, розмір витрат на утримання дитини, виходячи з принципів розумності та справедливості, потреби дитини у розвитку, суд дійшов висновку, що позов в частині зміни способу стягнення аліментів слід задовольнити у повному обсязі та змінити спосіб стягнення аліментів визначений рішенням Ленінського районного суду м.\~Дніпропетровська від 09 квітня 2014 року на стягнення із [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON], [INFO], на користь матері [PERSON], у розмірі ?\~частки заробітку (доходу), але не менш ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, щомісячно, починаючи із дня набрання рішенням законної сили, і до досягнення дитиною повноліття чи змін в майновому становищі сторін. Щодо вимог про стягнення додаткових витрат на дитину суд виходить із такого. Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15.05.2006 року, до участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Згідно ст. 185 Сімейного кодексу України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов'язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Так, до особливих обставин, які викликають необхідність додаткових витрат на дитину закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу, є калікою. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. Вирішуючи питання щодо розміру коштів, які підлягають стягненню на додаткові витрати, суди повинні враховувати, в якій мірі кожен із батьків зобовязаний брати участь у цих витратах з огляду на матеріальне та сімейне становище сторін та інші інтереси й обставини, що мають істотне значення. У випадку, коли матеріальне становище батьків не дозволяє забезпечити повну оплату додаткових витрат, вони можуть бути компенсовані лише частково. Ураховуючи зазначені обставини, суд визначає розмір додаткових витрат на дитину, зумовлених особливими обставинами, одному з батьків у твердій грошовій сумі. Наявність таких додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Аналогічна правова позиція викладена в ухвалі Верховного Суду України №6-1489цс17 від 13 вересня 2017 року. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, даних у п.18 постанови №3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», до передбаченої ст.185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини, викликаних особливими обставинами (розвитком її здібностей, хворобою, каліцтвом тощо), можна притягати лише батьків. У цих випадках ідеться про фактично зазнані або передбачувані витрати, тому їх необхідно визначати у твердій грошовій сумі. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що хвороба дитини сторін є особливою обставиною, яка є підставою для стягнення додаткових витрат з відповідача. Виходячи із того, що в силу принципу рівності прав і обовязків батьків щодо участі у додаткових витратах на дитину, у судовому засіданні доводи позивачки щодо фактично понесених нею витрат на лікування дитини знайшли своє підтвердження, суд приходить до висновку щодо необхідності стягнення із відповідача суми додаткових витрат витрачених нею на лікування дитини в розмірі 50% від загальної суми витрат, що становить згідно наданих квитанцій (8\~810,00 грн.*50%= 4\~405,00 грн.), тобто 4\~405,00 грн. Вирішуючи питання щодо судових витрат, відповідно до ст. 141 ЦПК України, у звязку із чим, із відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в сумі 1\~409,60 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved