Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-25 00:00:00

Перший заступник керівника Городоцької місцевої прокуратури Львівської області в інтересах держави в особі Мостиської районної ради звернувся з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат лікувального закладу на стаціонарне лікування потерпілих від кримінального правопорушення. Свої вимоги мотивує тим, що ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 12.07.2017р. [PERSON], [INFO], обвинувачену у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст.46 КК України - у зв'язку з примиренням з потерпілим. Зазначає, що даною ухвалою суду встановлено, що [PERSON] 28.03.2017р. близько 21.00-22.00 год. перебуваючи у приміщенні своєї квартири по [ADDRESS] під час сварки із чоловіком [PERSON], при захисті від нанесення ударів кулаками останнім, перевищуючи межі необхідної оборони, умисно нанесла такому один удар кухонним ножем в живіт, чим спричинила потерпілому [PERSON] проникаюче поранення черевної стінки зліва з ушкодженням органів черевної порожнини та заочеревного простору з крововиливом в черевну порожнину, яке за ознакою небезпеки для життя відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. Вказує, що з приводу вказаних тілесних ушкоджень [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні у хірургічному відділенні Мостиської комунальної центральної районної лікарні з 28.03.2017р. по 07.04.2017р. Стверджує, що загальна сума затрачених коштів на лікування [PERSON] становить 2421,70 грн. та така відповідачем [PERSON] не відшкодована. Враховуючи наведене, просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на користь Мостиської районної ради Львівської області понесені Мостиською комунальною центральною районною лікарнею витрати в розмірі 2421,70 грн. на лікування потерпілого від злочину [PERSON] Відповідачкою [PERSON] скеровано на адресу суду відзив на позов, у якому така просить відмовити в задоволені позовних вимог за їх безпідставністю. Зазначає, що заподіла потерпілому [PERSON] тілесні ушкодження, обороняючись від незаконних дій останнього, у зв'язку з чим потерпілий не має до неї претензій ні майнового, ні морального характеру, а кримінальне провадження за ст.124 КК України щодо неї закрито у зв'язку із примиренням з потерпілим. Вважає, що у тому, що потерпілий [PERSON] перебував на стаціонарному лікуванні не винна. Також просить врахувати винну поведінку самого потерпілого; ті обставини, що ні Мостиська КЦРЛ, ні потерпілий [PERSON] з 28.03.2017р. по даний час не зверталися до неї з позовами та не висловлювали до неї жодних претензій; що вона виховує та утримує двох неповнолітніх дітей, має постійне місце праці, однак отримує невеликий заробіток, має незадовільний стан здоров'я. При цьому відповідачкою [PERSON] до відзиву не додано будь-яких доказів в підтвердження обставин, на які така покликається в обґрунтування відзиву на позов. Прокурор в судове засідання не з'явилася, однак подала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності з вказівкою про підтримання заявлених позовних вимог. Також зазначила, що заперечує проти відзиву, поданого відповідачкою [PERSON] з тих підстав, що закриття кримінального провадження за примиренням сторін не є реабілітуючою обставиною і не звільняє винну особу від відшкодування заподіяної матеріальної шкоди. Судове рішення, ухвалене відносно [PERSON] у кримінальному провадженні набрало законної сили та у відповідності до вимог ч.6 ст.82 ЦПК України є обов'язковим для суду, що розглядає справу про правові наслідки її дій. Представник позивача - Мостиської районної ради Львівської області в судове засідання не з'явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи - Мостиської комунальної центральної районної лікарні був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з'явився, клопотання про відкладення розгляду справи на адресу суду не надсилав. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак у скерованому на адресу суду відзиві просила розглядати дану справу у її відсутності. Оскільки розгляд справи відбувся за відсутності сторін, то відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Кожна сторона повинна довести обставин, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, що врегульовано частиною 3 ст.12 ЦПК України. Згідно ч.6 ст.82 ЦПК України, вирок суду у кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що ухвалою Мостиського районного суду Львівської області від 12.07.2017р. (по справі ЄУН 448/814/17) відповідача [PERSON], [INFO], обвинувачену у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.124 КК України, звільнено від кримінальної відповідальності на підставі ст.46 КК України - у зв'язку з примиренням з потерпілим. Дана ухвала набрала законної сили 20.07.2017р. З обвинувального акту та ухвали суду від 12.07.2017р. слідує, що 28.03.2017р. о 21.00-22.00 год. [PERSON], перебуваючи у приміщенні своєї квартири по [ADDRESS] під час сварки із чоловіком [PERSON], при захисті від нанесення ударів кулаками останнім, перевищуючи межі необхідної оборони, умисно нанесла такому один удар кухонним ножем в живіт, чим спричинила потерпілому [PERSON] проникаюче поранення черевної стінки зліва з ушкодженням органів черевної порожнини та заочеревного простору з крововиливом в черевну порожнину, яке за ознакою небезпеки для життя відноситься до тяжкого тілесного ушкодження. В тій же ухвалі суду наявне покликання на те, що обвинувачена [PERSON] вчинила злочин невеликої тяжкості, щиро розкаялася у вчиненому, помирилася з потерпілим [PERSON], який не має до неї жодних претензій морального чи матеріального характеру, не заперечує щодо закриття кримінального провадження відносно неї з підстави, передбаченої ст.46 КК України,- у зв'язку з примиренням з потерпілим. Як вбачається із довідки Мостиської комунальної центральної районної лікарні за №379 від 30.08.2017 року, [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в хірургічному відділенні Мостиської КЦРЛ з 28.03.2017 року по 07.04.2017 року (10 л/дні), вартість одного ліжко дня становить 242,17 грн. Вартість лікування потерпілого [PERSON] за 10 днів у даному відділенні становить 2421,70 грн. (10х242,17грн.) Зазначена сума коштів, що була затрачена закладом охорони здоров'я на лікування [PERSON], на час розгляду справи в суді відповідачем [PERSON] в добровільному порядку не відшкодована. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Згідно ч.ч.1, 2 ст.22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначені в ч.1 ст.1166 ЦК України, де вказано, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.2 ст.1191 ЦК України держава, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, юридичні особи мають право зворотної вимоги до фізичної особи, винної у вчиненні злочину, у розмірі коштів, витрачених на лікування особи, яка потерпіла від цього злочину. Відповідно до положень ч. ч. 1, 3 ст. 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов'язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності, у власності Автономної Республіки Крим або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Тобто, виходячи з положень даної статті особа, яка вчинила злочин, крім загального обов'язку відшкодувати шкоду потерпілому від цього злочину, зобов'язана відшкодувати закладу охорони здоров'я витрати на лікування потерпілого. При цьому дана стаття має застосовуватися не тільки коли особа вчиняє злочин проти життя та здоров'я особи, але і у випадку вчинення особою будь-якого іншого злочину, що кваліфікується за іншими статтями Кримінального кодексу України, якщо вчинення такого злочину потягло за собою необхідність лікування потерпілих у закладах охорони здоров'я. Відповідно до роз'яснень п.3-6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 року №11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» судам слід мати на увазі, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України № 545 від 16 липня 1993 року. Відповідно до п.2 вказаного Порядку сума коштів, яка підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, виходячи з кількості ліжко-днів, проведених ним в стаціонарі та вартості витрат на його лікування в день. Кількість ліжко-днів визначається на підставі медичної картки стаціонарного хворого (форма 003(у) або інших документів, які підтверджують дати госпіталізації та виписки хворого із стаціонару лікувального закладу. Визначення суми витрат на лікування потерпілого за один ліжко-день провадиться виходячи з фактичної кількості ліжко-днів і загальної суми фактичних витрат за місяць (в якому проводилось лікування) на утримання лікувального закладу, за винятком витрат на капітальні вкладення, капітальний ремонт і придбання інвентаря та обладнання. Згідно п.3 Порядку визначена сума коштів на лікування потерпілого стягується судом з обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, при ухваленні вироку за позовом закладу охорони здоров'я або прокурора. У разі коли при ухваленні вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, ще не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами. У відповідності до п.4 згаданого вище порядку, стягнені в установленому порядку кошти залежно від джерела фінансування закладу охорони здоров'я, у якому перебував на стаціонарному лікуванні потерпілий, зараховуються до відповідного бюджету або на користь юридичної особи (відомства), якій належить заклад охорони здоров'я. Суд не приймає до уваги доводів відповідачки щодо того, що вона звільнена від кримінальної відповідальності та кримінальне провадження щодо неї закрито у зв'язку з примиренням з потерпілим та відсутні її винні дії у перебуванні потерпілого на лікуванні з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст. 44 КК України особа, яка вчинила злочин, звільняється від кримінальної відповідальності у випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, з ч.1 ст. 44 КК України прямо випливає, що при звільненні особи від кримінальної відповідальності, слід вважати, що вона вчинила злочин, тобто винна у його вчиненні. Без наявності вини особи у вчиненні злочину, її неможна звільнити від кримінальної відповідальності, а якщо особа звільнена від кримінальної відповідальності на підставі ч. 1 ст. 44 КК України, то вона винна у вчиненні злочину. Так, в ухвалі суду від 12.07.2017р., постановленій щодо [PERSON], описана подія злочину, що мала місце 28.03.2018р., діяння, у вчиненні яких обвинувачувалась [PERSON], наявне покликання суду на те, що така вчинила злочин невеликої тяжкості та щиро розкаялася у вчиненому. Відповідно до п.6 ст.82 ЦПК України ухвала суду про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, яка набрала законної сили, є обов'язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої постановлена ухвала, лише в питанні чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що 28.03.2017 саме відповідач [PERSON] заподіяла [PERSON] тілесні ушкодження, які за ознакою небезпеки для життя відносяться до тяжкого тілесного ушкодження. Суд враховує ту обставину, що кримінальне провадження відносно [PERSON] закрито у зв'язку з примиренням з потерпілим, тобто з підстави нереабілітуючого характеру, що означає визнання факту вчинення особою злочину, тому закон надає їй право заперечувати проти закриття провадження і в такому разі судовий розгляд продовжується у загальному порядку. Проте, як вбачається зі змісту вищезазначеної ухвали обвинувачена [PERSON] клопотання підтримала та просила звільнити її від кримінальної відповідальності і закрити відносно неї кримінальне провадження. Вказала, що розуміє наслідки закриття провадження у справі. За роз'ясненням п.1 постанови пленуму Верховного суду України №12 від 20.02.2004 року «Про практику застосування судами законодавства, що регулює закриття кримінальних справ», звільнення від кримінальної відповідальності - це відмова держави (її компетентних органів) від засудження особи, яка вчинила злочин, та застосування до неї кримінально-правових засобів примусового характеру. Водночас звільнення від кримінальної відповідальності не є виправданням особи. Так, підставою звільнення особи від кримінальної відповідальності може бути або певна поведінка особи після вчинення злочину, яку держава заохочує (дійове каяття, примирення винного з потерпілим, припинення злочинної діяльності та добровільне повідомлення про вчинене тощо), або настання певної події (наприклад, зміна обстановки, закінчення строків давності). При вирішенні питання про звільнення особи від кримінальної відповідальності суд (суддя) під час судового розгляду справи повинен переконатися (незалежно від того, надійшла вона до суду першої інстанції з відповідною постановою чи з обвинувальним висновком, а до апеляційного та касаційного судів - з обвинувальним вироком), що діяння, яке поставлено особі за провину, дійсно мало місце, що воно містить склад злочину і особа винна в його вчиненні, а також що умови та підстави її звільнення від кримінальної відповідальності передбачені КК. Тільки після цього можна постановити (ухвалити) у визначеному КПК порядку відповідне судове рішення про звільнення особи від кримінальної відповідальності. Класифікація підстав закриття кримінального провадження на нереабілітуючі та реабілітуючі є загальновизнаною та такою, яка не потребує додаткового доведення, і та, яка вільно використовується в правозастосовчій практиці. Також, суд звертає увагу на те, що в п.3 постанови КМУ "Про затвердження порядку обчисленння розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання" зазначено, що у разі коли при ухвалені вироку сума коштів, витрачених на стаціонарне лікування потерпілого, що не була визначена і рішення про їх відшкодування не було прийнято, стягнення провадиться в порядку цивільного судочинства за позовом вказаних юридичних осіб. У такому ж порядку відшкодовуються витрати на стаціонарне лікування особи, яка постраждала від злочину, в разі закриття кримінального провадження за нереабілітуючими обставинами. Крім того, відповідачкою [PERSON] до відзиву не додано будь-яких доказів в підтвердження обставин, на які така покликається в обґрунтування відзиву на позов та заперечень щодо заявлених позовних вимог. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги, що в судовому засіданні знайшов підтвердження факт не відшкодування збитків, завданих діями відповідачки, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані, а позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст.ст.133, 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] підлягає стягненню судовий збір на користь держави в сумі 640 грн.

Outcome: approved