Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача 17 219,31 грн., з них сума боргу за борговою розпискою в розмірі 14 480,00 грн., 3% річних в розмірі 484,39 грн., суму інфляційних втрат в розмірі 2 254,92 грн. та суму сплаченого судового збору 640,00 грн., посилаючись на те, що 02.06.2016 року [PERSON] позичила у нього 18 500,00 грн., про що власноручно написала боргову розписку в якій обумовила строк повернення боргу 15.06.2016 року. В зазначений термін відповідач позичені кошти не повернула, впродовж двох місяців після спливу терміну на повернення боргу сплатила 4 020,00 грн. в якості погашення заборгованості, після чого виплати припинилися, в добровільному порядку повернути позичену суму боргу відмовляється, що і стало підставою звернення позивача до суду за захистом своїх прав.\~\~\~\~\~\~ Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, через канцелярію суду надав заяву про розгляд справи без його участі, заявлені вимоги підтримав в повному обсязі та просить його задовільнити. Відповідач про час і місце судового засідання повідомлялася належним чином, в судове засідання не з'явилася, електронною поштою направила суду «відзив на позовну заяву про стягнення боргу за борговою розпискою», в якому зазначила, що проти позову не заперечує та визнає, однак, просить суд взяти до уваги, що кошти, отримані від позивача вона мала на меті повернути, але незадовільний стан здоровя та скрутне матеріальне становище не дає можливості цей борг повернути. В звязку з цим просить суд розглянути позов за її відсутності та розрахувати суму боргу з виплатою боржником не більше 1 000,00 грн. на місяць. Відповідно до положень частини 4 статті 174 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову, суд за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання позову відповідачем суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Застосовуючи вказану норму процесуального права, суд враховує роз'яснення, що надані Пленумом Верховного Суду України у Постанові від 12 червня 2009 року №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", зокрема в абзаці 3 пункту 24, в частині того, що у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Зважаючи на те, що відповідач подала письмову заяву, якою визнала позовні вимоги, суд приймає визнання відповідачем позову. При цьому, судом враховано, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б свідчили про те, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача). Судом встановлено, що між сторонами виникли правовідносини на підставі договору позики. Так, з матеріалів справи вбачається, що 02.06.2016 року [PERSON] написала [PERSON] розписку, згідно якої вона отримала в борг 18 500,00 грн. та зобовязується повернути в строк до 15.06.2016 року (а.с.8). Відповідно до статті 526 ЦК України, зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (частина перша статті 207 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов'язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу, відповідно до якої боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання і на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Норми частини 2 статті 625 ЦК України визначають спеціальні правові наслідки прострочення виконання грошових зобов'язань. Таких наслідків є декілька. В будь-якому випадку боржник зобов'язаний відшкодувати кредиторові завдані збитки. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов'язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов'язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Такі висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 01 жовтня 2014 року № 6-113цс14, які відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХП «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні. Приклад обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації наведено у додатку 1 до Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року. Враховуючи той факт, що відповідач [PERSON] порушила грошове зобов'язання щодо повернення боргу, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення на користь позивача інфляційних втрат та трьох відсотків річних на підставі ст. 625 ЦК України є обґрунтованими, розрахована позивачем сума відповідачем не заперечується. Таким чином, визнання відповідачем позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Що стосується питання розстрочки виплати відповідачем суми боргу, суд повідомляє, що відповідно до ч. 1\~ст. 373 ЦПК України\~розстрочка надається за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення (хвороба боржника або членів його сім'ї, відсутність присудженого майна в натурі, стихійне лихо тощо), за заявою сторони виконавчого провадження суд, який видав виконавчий документ, у десятиденний строк розглядає питання про відстрочку або розстрочку виконання рішення в судовому засіданні з викликом сторін і у виняткових випадках може відстрочити або розстрочити виконання. Тобто, питання розстрочки стягнененої суми можливе на стадії виконання судового рішення. Відповідно до положень статті 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. На підставі викладеного та

Outcome: approved