Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова з вимогою до відповідачів [PERSON], [PERSON] після уточнення позовних вимог остаточно просив усунути перешкоди у користуванні належної йому частки квартири [ADDRESS] шляхом його вселення в зазначену квартиру та зобовязання відповідачів не перешкоджати йому в користуванні нею. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.03.2007 року № 2а-07-283337 йому та відповідачам належить на праві спільної сумісної власності квартира, розташована за адресою: [ADDRESS]. Зазначає, що з відповідачем по справі [PERSON] він перебував у шлюбі до 1999 року, а відповідач [PERSON] є його сином, які разом проживають у спірній квартирі. Зазначає, що тривалий час не проживає у спірній квартири, а під час останньої спроби 14.01.2015 року самостійно зайти до вказаної квартири відповідачами було відмовлено, замінено замки на вхідних дверях, тобто своїми діями відповідачі створюють перешкоди у користуванні належної йому частки квартири. За вказаних обставин, посилаючись на положення статті 391 Цивільного кодексу України статтю 150 Житлового кодексу УСРС позивач вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з зустрічними позовними заявами до [PERSON], в яких просили в остаточній заяві від 10.12.2015 року виділити в натурі кожному з них по 1/3 частки квартири [ADDRESS]. Зустрічні позовні вимоги обґрунтовують виниклою необхідністю розпорядженням належним ним майном, у звязку з чим посилаючись на положення статей 368, 370 Цивільного кодексу України звернулись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. В судовому засіданні\~позивач [PERSON], представник позивача [PERSON], яка діє на підставі договору, позовні вимоги підтримали, просили задовольнити позов в повному обсязі на підставах, викладених в позовній заяві. Зустрічні позовні вимоги не визнали, просили відмовити через відсутність правових підстав для їх задоволення.. В судовому засіданні відповідачі [PERSON], [PERSON] заперечували проти позовних вимог, просили відмовити в повному обсязі за недоведеністю та необґрунтованістю. Зустрічні позовні вимоги підтримали, просили задовольнити на підставах, викладених в цих заявах. Суд, заслухавши думки присутніх учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи в їх сукупності, всебічно та повно зясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, обєктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про право власності на житло від 07.03.2007 року № 2а-07-283337 виданого відділом приватизації житлового фонду Управління комунального майна та приватизації Департаменту економіки та комунального майна виконавчого комітету Харківської міської ради в тому, що [PERSON], [PERSON] та [PERSON] дійсно мають на праві спільної сумісної власності квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказана квартира приватизована згідно з Законом України «Про приватизацію державного житлового фонду», загальна площа квартири становить 53,1 кв.м. Згідно довідки дільниці № 15 КП «Жилкомсервіс» вбачається, що в квартирі [ADDRESS] прописані [PERSON], [INFO] та [PERSON]. Зі змісту висновку ДІМ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 02.02.2015 року вбачається, 14.01.2015 року до ВМ Київського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області надходила заява [PERSON] в якій він просить прийняти заходи до його колишньої дружини [PERSON], яка перешкоджає його проживанню в [INFO], в якій він має частку власності. З учасниками конфлікту проведено профілактичну бесіду та розяснено про необхідність звернутися до суду для вирішення вказаного питання в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України, обставини, визнані сторонами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Під час судового розгляду сторонами по справі визнано та не заперечується, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі, який розірвано у 1999 році, з цього періоду часу [PERSON] в квартирі за адресою: [ADDRESS] не проживає, в грудні 2013 року його було знято з реєстрації та виписано з цієї квартири. Відповідачі, по зустрічному позову позивачі [PERSON], [PERSON] заперечують проти вселення та проживання [PERSON] в спірну квартиру, передусім через те, що на теперішній час [PERSON] перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], з якою існують неприязні стосунки. За вказаних обставин, враховуючи що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] суд вважає, що вимоги позивача про вселення до квартири повністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки позивач, як співвласник квартири має право володіння, користування та розпорядження своєю власністю, а відповідачі порушують його права власності, яке підлягає захисту у судовому порядку. Зазначені вимоги позивача ґрунтуються на нормах Конституції України, Цивільного кодексу України та Житлового кодексу України, які регулюють цивільно - правові відносини в сфері права власності в Україні. Так, у відповідності до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до статті 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 355 Цивільного кодексу України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності. Відповідно до статті 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. За таких обставин, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про вселення його до квартири. Відповідно до ч. 1 статті 356 Цивільного кодексу України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України, і передбачають право власника використовувати житло для власного проживання та проживання членів його сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом та проживання членів його сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до статті 9 Житлового кодексу України ніхто не може бути виселений з займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян. З урахуванням наведеного, на основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що права [PERSON] як співвласника квартири,\~\~порушуються та підлягають захисту, у звязку з чим позовні вимоги про вселення підлягають задоволенню. У відповідності до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати, у звязку з чим з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню в частковому порядку судовий збір в розмірі 121,80 грн. з кожного. Вирішуючи питання за зустрічними позовними вимогам [PERSON] та [PERSON] суд приходить до наступного. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] Відповідно до положень\~статті 319 Цивільного кодексу України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ч.1 статті 368 Цивільного кодексу України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч.1 статті 369 Цивільного кодексу України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статті 370 Цивільного кодексу України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Виділ частки із майна, що є у спільній сумісній власності, здійснюється у порядку, встановленому статтею 364 цього Кодексу. Відповідно до розяснень пункту 14\~постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" № 20 від 22 грудня 1995 року\~(з наступними доповненнями) квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Відповідно до ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно до ч.2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом було розяснено сторонам положення статті 143 ЦПК України щодо порядку призначення експертизи, але сторони, зокрема відповідачі, по зустрічному позову позивачі відмовилися від призначення по справі експертизи, в тому числі судової будівельно-технічної для зясування технічної можливості виділення частки в спірній квартири в обґрунтування доводів, викладених в зустрічній позовній заяві. Можливість для проведення експертизи або інших процесуальний дій під час судового розгляду у сторін була, враховуючи що на час розгляду справи відповідачі, по зустрічному позову позивачі самостійно проживають у вказаній квартирі. Сторони у справі не скористалися наданим ним процесуальним правом заявляти клопотання про призначення експертизи, внаслідок чого суд неспроможний самостійно встановити технічну можливість виділення в натурі частко в розмірі по 1/3 кожному з відповідачів, по зустрічному позову в квартирі [ADDRESS], яка належить на праві спільної сумісної власності [PERSON], [PERSON] та [PERSON] З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення зустрічних позовних заяв [PERSON], [PERSON] про виділення в натурі по 1/3 частки кожному з них в квартирі [ADDRESS], у звязку з чим в їх задоволенні слід відмовити. На вищенаведеного,

Outcome: approved