Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

ПАТ «Дельта Банк» звернулося в суд з позовом до [PERSON], ТзОВ «Спеціалізована пересувна механізована колона №618», ПП «Нивала», ТзОВ «Західбуделеватор», ТПП «Карпати» у формі ТзОВ про стягнення солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором №11102809000 від 22.12.2006 року в сумі 1 812 492.87 грн. та судових витрат 3441 грн.. 04.02.2014 року із зустрічними позовами до суду звернулися: [PERSON] до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Укрсиббанк», треті особи без самостійних вимог ТзОВ «Спеціалізована пересувна механізована колона №618», ПП «Нивала», ТзОВ «Західбуделеватор», ТПП «Карпати» у формі ТзОВ про визнання зобовязання за договором поруки від 22.06.2006 року припиненими; ТзОВ «Західбуделеватор» до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Укрсиббанк», треті особи без самостійних вимог ТзОВ «Спеціалізована пересувна механізована колона №618», [PERSON], ПП «Нивала», ТПП «Карпати» у формі ТзОВ про визнання зобовязання за договором поруки від 22.12.2006 року припиненими; ПП «Нивала» до ПАТ «Дельта Банк», ПАТ «Укрсиббанк», треті особи без самостійних вимог ТзОВ «Спеціалізована пересувна механізована колона №618», [PERSON], ТзОВ «Західбуделеватор», ТПП «Карпати» у формі ТзОВ про визнання зобовязання за договором поруки від 22.06.2006 року припиненими. Ухвалою суду від 05.02.2014 року обєднано в одне провадження позовні вимоги первісного позову та вимоги за зустрічними позовами. 21.10.2014 року позивач уточнив позовні вимоги та просив стягнути заборгованість станом на 21.10.2014 року в сумі 3 330 284.79 грн. Представник позивача просив позов задовольнити з підстав зазначених в позові, що зустрічних позовних вимог вважає їх безпідставними та такими що до задоволення не підлягають. Представник відповідача 1-позивача [PERSON] [PERSON] вимоги первісного позову заперечив, щодо зустрічного позову, просив суд його задовольнити, вважає, що порука припинена за вимогами ч.4 ст.559 ЦК України, на стадії судових дебатів неодноразово просив оголосити перерву для можливого добровільного врегулювання спору, в подальшому в судове засідання не зявився. Представник відповідачів 2,3,4 позивачів [PERSON] вимоги первісного позову заперечив, щодо зустрічних позовів, просив суд їх задовольнити, вважає, що порука припинена за вимогами ч.4 ст.559 ЦК України, на стадії судових дебатів неодноразово просив оголосити перерву для можливого добровільного врегулювання спору, в подальшому в судове засідання не зявився. Відповідач 5 в судові засідання не зявився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести розгляд справи без його участі. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку що первісний позов підлягає до задоволення, а в задоволенні зустрічних позовів слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 22.12.2006 року між АКІБ «Укрсиббанк» і ТзОВ «Спеціалізована пересувна механізована колона №618» в особі ген.директора [PERSON] було укладено кредитний договір №11102809000, за умовами якого відповідач 1 отримав кредит у формі непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 140 000 швейцарських франків, що дорівнювало за курсом НБУ на той час еквіваленту 581 140 грн. (в подальшому 30.01.2007р. кредитний ліміт було збільшено до 250000 швейцарських франків) для купівлі обладнання, під 8.49% річних, а понад встановлений строк 16.98% річних, терміном погашення до 20.12.2013 року (а.с.10-17 т.1, 6-12 т.2). Даним договором передбачено сплата відсотків до 5 числа кожного наступного місяця, пунктами 2.3, 4.6, 5.5 та розділом 11 даного договору обумовлено порядок дострокового повернення кредиту. З метою забезпечення кредитного зобовязання, 22.12.2006 року було укладено між АКІБ «Укрсиббанк» і [PERSON] договір поруки №11102809000/1-П, яким зазначено в п.1.1 умови кредитного договору, відповідальність поручителя п.1.3, 1.4 та право предявлення вимоги до поручителя п.2.2., договір згідно п.3.1 діє до повного припинення всіх зобовязань за боржника за основним договором (а.с.18-19). До договору поруки було укладено додаткову угоду №1 від 30.01.2007 року, №2 від 08.07.2010р., в т.ч. щодо збільшення ліміту, і щодо збільшення процентної ставки до 8.99% річних (а.с.20-22 т.1). Однак відсоткова ставка не була збільшена кредитором, це підтверджено сторонами, що також підтверджено і розрахунком боргу (а.с.222-223 т.1), про що буде зазначено нижче. З метою забезпечення кредитного зобовязання, 22.12.2006 року було укладено між АКІБ «Укрсиббанк» і ВАТ «Західбуделеватор» в особі ген.директора [PERSON] договір поруки №11102809000/2-П, яким зазначено в п.1.1 умови кредитного договору, відповідальність поручителя п.1.3, 1.4 та право предявлення вимоги до поручителя п.2.2., договір згідно п.3.1 діє до повного припинення всіх зобовязань за боржника за основним договором (а.с.26-27 т.1). До договору поруки було укладено додаткову угоду №1 від 30.01.2007р. в т.ч. щодо збільшення ліміту (а.с.28-29 т.1). З метою забезпечення кредитного зобовязання, 30.01.2007 року було укладено між АКІБ «Укрсиббанк» і ТзОВ «Карпати» в особі ген.директора [PERSON] договір поруки №11102809000/3-П, яким зазначено в п.1.1 умови кредитного договору, відповідальність поручителя п.1.3, 1.4 та право предявлення вимоги до поручителя п.2.2., договір згідно п.3.1 діє до повного припинення всіх зобовязань за боржника за основним договором (а.с.30-31 т.1). З метою забезпечення кредитного зобовязання, 30.01.2007 року було укладено між АКІБ «Укрсиббанк» і ПП «Нивала» в особі ген.директора [PERSON] договір поруки №11102809000/4-П, яким зазначено в п.1.1 умови кредитного договору, відповідальність поручителя п.1.3, 1.4 та право предявлення вимоги до поручителя п.2.2., договір згідно п.3.1 діє до повного припинення всіх зобовязань за боржника за основним договором (а.с.23-25 т.1). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Таке визначення розкриває сутність зобовязання як правового звязку між двома суб'єктами (сторонами), відповідно до якого на одну сторону покладено обовязок вчинити певну дію (певні дії) чи утриматись від її (їх) здійснення; іншій стороні зобовязання надано право, що кореспондує обовязку першої. Обовязками боржника та правами кредитора вичерпується зміст зобовязання (ст. 510 ЦК України). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У той самий час, згідно із ст. 536 ЦК України за користування чужими грошовими коштами боржник зобовязаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобовязання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. 08.12.2011 року ПАТ «Укрсиббанк» (є правонаступником АКІБ «Укрсиббанк») та ПАТ «Дельта Банк» укладено і посвідчено нотаріально договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов договору та ст..512-517 ЦК України, та згідно додатку №1 зазначено договір з СПМК № 618 з заборгованістю станом на 16.12.2011 року в сумі 1 389 121.81 грн.(а.с.68-70 т.1, 141-147 т.1).. Оскільки свої зобовязання за кредитним договором №11102809000 від 22.12.2006 року позичальник не виконував належним чином, ПАТ «Дельта Банк» звернувся 01.11.2012 року до [PERSON], ТзОВ «Спеціалізована пересувна механізована колона №618», ПП «Нивала», ТзОВ «Західбуделеватор», ТзОВ «Карпати» із вимогою стягнення заборгованості в сумі 1 610 162.89 грн. (а.с.39-58 т.1). Судом під час розгляду справи зясовано те, що дана вимога не є достроковим поверненням частини позики, що залишилась у відповідності до ст..1050 ЦК України, на що наголошували представники відповідачів. Направлення вимоги рекомендованим листом відповідає п.2.2 договорів поруки, та зобовязує поручителів на 10-й день з часу відправлення виконати зобовязання боржника-позичальника. При цьому у вищевказаних вимогах-претензіях відсутнє посилання на ст..1050 ЦК України та р.11 кредитного договору чи відповідних пунктів договору поруки. Представники відповідачів підтвердили суду отримання поручителями вимоги від 01.11.2012р. Станом на 21.10.2014 року заборгованість, згідно поданого позивачем розрахунку становить 3 330 284.79 грн. (242 121.88 шв.франків), з яких: заборгованість за кредитом 1 973 535.06 грн. (143 482.03 шв.франків), нараховані відсотки 1 100 031.89 грн. (79975.68 шв.франків), пеня за несвоєчасне повернення кредиту 170 345.68 грн. за період з 21.04.2014 року по 20.10.2014 року, пеня за несвоєчасне повернення відсотків 86 372.16 грн. за період з 21.04.2014 року по 20.10.2014 року (а.с. 222-223 т.1). Представник позичальника ТзОВ «СПМК №618» вказував суду на те, що кошти по даному кредитному договору №11102809000 від 22.12.2006 року не отримував, а тому вимоги позивача до відповідача 2 є безпідставними, надавши довідку ТзОВ «СПМК №618» про відсутність поступлення коштів в іноземній валюті (хоча про відсутність щодо національної валюти гривні не вказується) (а.с.39 т.2) . Однак суд відхиляє такі доводи відповідача 2, оскільки як вбачається з акту перевірки цільового використання кредиту від 30.03.2007р. підписаного в т.ч. відповідачем 2 директором [PERSON], кредитні кошти 250000 шв.франків були перераховані на поточний рахунок і продані на міжбанківській валютній біржі, з гривневого поточного рахунку кошти направлені позичальником за призначенням придбання промислового обладнання (а.с.13 т.2), рух коштів також підтверджено і випискою по кредитному договору (а.с.15-22 т.2) та випискою по особовому рахунку, (який як встановив суд співпадає з рахунком зазначеним у кредитному договорі) (а.с.41-44 т.2). А тому, враховуючи, що відповідачем 2 не спростовано факт отримання коштів, позовні вимоги в частині стягнення заборгованості з ТзОВ «СПМК №618» заборгованіості по кредитному договору №11102809000 від 22.12.2006 року в сумі 3 330 284.79 грн. (242 121.88 шв.франків) є обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, а твердження представника відповідача 2 щодо неотримання коштів - недоведеними. Згідно із ч. 1 ст. 553, ч. 1 ст. 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Що стосується позовних вимог про стягнення з [PERSON], ПП «Нивала», ТзОВ «Західбуделеватор», ТПП «Карпати» у формі ТзОВ як поручителів, заборгованість за зобовязаннями позичальника, а також зустрічних позовів [PERSON], ПП «Нивала», ТзОВ «Західбуделеватор» щодо припинення поруки, то суд зазначає таке. Подаючи зустрічні позови поручителі звернули увагу суду на те, що вимога про погашення боргу достроково поручителям направлена була 01.11.2012 року, а позов до суду подано 07.08.2013 року, строк припинення дії поруки договором не встановлено, а тому за вимогами ч.4 ст. 559 ЦК України строк вимоги до поручителів минув з врахуванням предявленої до них вимоги банку. Окрім того в зустрічному позові ПП «Нивала», ТзОВ «Західбуделеватор» зазначено і те, що змінами до договору поруки укладеного з [PERSON], згідно додаткової угоди №2 від 08.07.2010р., збільшено процентну ставки до 8.99% річних, що збільшило обсяг відповідальності поручителів-відповідачів 3 та 4, а тому слід застосувати і ч.1 ст.559 ЦК України до даного спору. Відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» ( п.24 в редакції зі змінами від 07.02.2014р.) зазначається, що при вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобовязання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобовязань за цим договором строк предявлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобовязання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобовязання у повному обсязі або у звязку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Предявленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і предявлення до нього позову. При цьому в разі предявлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобовязання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобовязань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Верховний Суд України за результатами розгляду цивільної справи, 19.09.2014 року зробив правовий висновок про те, що регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності, частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, установленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, зокрема й застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. При цьому зазначене положення не виключає можливості предявлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі, кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами), або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі, якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Як вбачається з матеріалів даної цивільної справи, така вимога позивача до поручителя була подана 01.11.2012 року (не заборонена на предявлення та нагадування в любий період дії кредитних зобовязань про наявну заборгованість), однак, як вже зазначалось вище, ця вимога не змінювала визначеного договорами строку остаточної виплати кредиту не пізніше 20.12.2013 року, не встановлювала кредитором новий строк для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України. Позов до суду подано 17.09.2013 року (до закінчення строку оплати кредиту). Тому, суд прийшов до висновку про відсутність підстав припинення поруки щодо відповідачів за вимогами ч.4 ст.559 ЦК україни. Згідно ч.1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобовязання, а також у разі зміни зобовязання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. В даних спірних правовідносинах відсутній факт зміни зобовязання відповідачем та позичальником, без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності останнього. До даного висновку суд прийшов з врахуванням того, що як вже вище зазначалось, заборгованість по відсотках встановлена за договірною ставкою 8.49% та за прострочений строк 16.98%. А занесені в умовах договору по одному поручителю [PERSON] до 8.99% річних, є помилковим. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Відповідно до п.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Однак, щодо законності прийняття рішення в частині солідарної відповідальності всіх поручителів між собою, то слід зазначити наступне. Стаття 540 ЦК України передбачає, якщо у зобов'язанні беруть участь кілька кредиторів або кілька боржників, кожний із кредиторів має право вимагати виконання, а кожний із боржників повинен виконати обов'язок у рівній частці, якщо інше не встановлено договором або актами цивільного законодавства. Згідно статті 541 ЦК України солідарний обов'язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст. 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Таким чином, враховуючи вказане, кожен із поручителів несе солідарну відповідальність із позичальником, однак між собою поручителі не можуть несли солідарну відповідальність. На підставі викладеного, відповідно до ст.. 509, 510, 526, 530, 536, 549, 559, 610, 611, 626, 629, 1048, 1054 Цивільного Кодексу України,

Outcome: approved