Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Позивач [PERSON] , звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, просить суд: визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням - квартири [ADDRESS] . Так, вимоги позивача мотивовані тим, що він [PERSON] , на підставі договору дарування квартири від 27.06.2005 року серії ВСС № 545583 є власником квартири [ADDRESS] . Зазначає, що колишнім власником квартири за життя було прописано у належній йому спірній квартирі відповідачів, які з моменту реєстрації жодного дня не проживали у зазначеному будинку, їх речей у житловому будинку не має, комунальні послуги вони не сплачують, поточний ремонт у квартирі не проводять. Разом з тим, реєстрація відповідачів у його квартирі завдає йому багато незручностей, а саме: на даний час він не може оформити субсидію на сплату комунальних послуг, оскільки для цього необхідна довідка про доходи відповідачів, місцезнаходження яких невідома. Посилаючись на норми щодо захисту права власності, він вважає, що існують усі правові підстави для задоволення його позову. 22 травня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Шевчук Ю.В. провадження по справі було відкрито. / т. 1 л.с. 19 - 20/ 23 серпня 2018 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Шевчук Ю.В. були витребувані докази по справі за клопотанням відповідачів, а саме матеріали перевірки заяв відповідачів. /л.с. т. 1 л.с. 84- 85/ Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.10.2018 року, суддя Шевчук Ю.В. залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Сектор з питань опіки, піклування та усиновлення служби у справах дітей виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради. /т.1 л.с. 104-105/ Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 03.10.2018 року, суддя Шевчук Ю.В., в задоволені клопотання відповідачів про залучення до справи в якості співвідповідачів - відмовлено. / т.1 л.с. 106-107/. 10 січня 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Шевчук Ю.В, було задоволено заяву відповідачів про відвід суді та матеріали справи передані до канцелярії суду для подальшого розподілу. /т.1 л.с. 146-147/ Відповідно до протоколу автоматичного розподілу судової справи між суддями від 15 лютого 2019 року здійснений повторний авторозподіл судової справи та головуючою по справі визначена суддя Прийомова О.Ю. /т.1 л.с. 149/ Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду від 20 лютого 2019 року вказана справа прийнята до провадження судді Прийомової О.Ю., суд перейшов до розгляду вказаної справи у порядку загального позовного провадження та справа призначена до підготовчого судового розгляду. /т.1 л.с. 150-151/ 26 березня 2019 року від відповідачів надійшла апеляційна скарга на ухвалу суду від 22 травня 2018 року та справа направлена до Одеського апеляційного суду. 30 вересня 2019 року Ухвалою Одеського апеляційного суду відмовлено відповідачам у відкритті апеляційного провадження. 15 жовтня 2019 року справа повернулася до Білгород - Дністровського міськрайонного суду. 22 листопада 2019 року від відповідача надійшла заява про відвід суді [PERSON] . 26 листопада 2019 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду підготовче провадження по справі було закрито та вона призначена до судового розгляду по сутті. 29 січня 2020 року Ухвалою Білгород - дністровського міськрайонного суду зупинено провадження по справі до розгляду заяви про відвід судді. 12 лютого 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду, суддя Заверюха В.О., в задоволені заяви про відвід судді було відмовлено. 20 лютого 2020 року Ухвалою Білгород - Дністровського міськрайонного суду провадження по справі було поновлено та вона призначена до судового розгляду по сутті. Позивач в судове засідання не з`явився, від його представника до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність, з проханням позовні вимоги задовольнити. В судове засідання відповідачі не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, в тому числі і через оголошення на сайті судової влади, причина неявки суду невідома. Третя особа в судове засідання не з`явилась, причина неявки суду невідома. Зі згоди представника позивача, суд ухвалою від 22 липня 2020 року перейшов до заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. ст. 280 -281 ЦПК України. Суд розглядає справу за відсутність учасників справи, відповідно наданих заяв, за наявними матеріалами справи. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, ретельно дослідивши докази, суд вважає за необхідне позов задовольнити , виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що дійсно на підставі договору дарування квартири серії ВСС № 545583 , посвідченого нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Ливіцькою О.В., [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] , що також підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно. /т.1 л.с.6-7/. Згідно копії домової книги, у квартирі [ADDRESS] , окрім інших, зареєстровані [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . /т.1 л.с.8-10/ Вказане вище також підтверджується відповідями на запит від 09.07.2018 року з Управління з питань надання адміністративних послуг про зареєстроване місце проживання відповідачів. /т.1 л.с.39-47/. Позивач вказує, що [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] зареєстровані у належній йому на праві власності квартирі, проте у ній не проживають, у квартирі відсутні їх речі, вони не сплачують комунальні послуги тощо. В якості надання доказу не проживання відповідачів у квартирі [ADDRESS] , приєднав до матеріалів справи акт від 14.05.2018 року, у відповідності до якого [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] не мешкають в квартирі [ADDRESS] , з часу оформлення договору дарування, тобто з 28.06.2005 року. Факт їх не проживання за вищевказаною адресою підтверджують сусіди: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] /т.1 л.с.11/. Відповідачі звернувшись до суду з клопотанням від 03.07.2018 року, вказували про те, що категорично не згодні з позовними вимогами [PERSON] , вказуючи на той факт, що їх батько та чоловік /відповідача [PERSON] /, якого було вбито, був колишнім власником даної спірної квартири, де вони усі мешкали однією сім`єю /наразі там зареєстровані ще їх малолітні діти, реєстрація яких при народженні вказується за місцем реєстрації матері/. Так, наразі факт їх не проживання обумовлений поважними причинами, адже їх не впускають до будинку нові власники. Вказують також, що факт заволодіння квартири [PERSON] /власник квартири, яка подарувала її позивачу/ був проведений вже шляхом шахрайських дій [PERSON] .. За даними фактами відповідачі неодноразово звертались до Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області із заявами. /т. 1 л.с.23-27/. Як вбачається з матеріалів справи, згідно листа № 4/ш-79/аз від 20.04.2018 року слідчого управління Нацполіції в Одеській області повідомлено, що прокуратурою Одеської області проводилось досудове слідство у кримінальній справі № 51200500183 від 27.07.2005 року за фактом заволодіння квартирою [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст. 190 КК України. У подальшому кримінальна справа № 51200500183 об`єднана із кримінальною справою № 51200500181 за фактом вбивства [PERSON] , після чого матеріали передані за підслідністю до СВ Білгород-Дністровського РВ ГУМВС України в Одеській області. 05.11.2012 року слідчим СВ Білгород-Дністровського РВ ГУМВС України в Одеській області Немченко В.І. кримінальна справа закрита за строками давності. /т.1 л.с.37/. Окрім того, за наслідком заяв відповідачів щодо не допуску їх у квартиру [ADDRESS] , при проведенні перевірки, матеріали, які надійшли з Білгород-Дністровської місцевої прокуратури внесені до ЄРДР № 12018160240002198 від 12.07.2018 року за ст. 356 ч.1 КК України/самоправство/. Ведуться слідчі дії. /т.1 л.с.111/. Обґрунтовуючи поважність відсутності за адресою реєстрації, відповідачами приєднані копії наступних документів: свідоцтва про шлюб [PERSON] та зміну прізвища з [PERSON] , свідоцтва про шлюб [PERSON] та зміну прізвища з [PERSON] , свідоцтва про народження дітей [PERSON] та [PERSON] , свідоцтво про шлюб [PERSON] та зміну прізвища з [PERSON] , а також свідоцтва про смерть [PERSON] /т. 1 л.с.98-103/. Разом з тим, з жодних із вказаних документів неможливо встановити як факт перебування відповідачів у сімейних відносинах з померлим [INFO] [PERSON] , так і загалом факту належності на праві власності остатньому спірної нерухомості, а саме квартири [ADDRESS] . Більш того, щодо наведених відповідачами стверджень щодо їх не допуску у квартиру, належну на праві власності позивачу [PERSON] суд звертає увагу на постанову Верховного Суду України від 05 листопада 2014 року по справі № 6-158цс14 у якій він дійшов наступного правового висновку, що право членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. У зв`язку із цим, під час звернення до суду із позовною заявою про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла, які не є і не були членами сім`ї власника житлового приміщення, адже всі ці відносини регулюються різними нормами права. Отже, у власника житлового приміщення є право вимагати захисту порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, які не є і не були членами його сім`ї, і така позовна заява повинна обґрунтовуватись на підставі положень статей 383, 391 Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути в тому числі визнання права (ст.16 ЦК України). Статтею 47 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Стаття 17 Загальної декларації прав людини (1948р) проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини. Статтею 1 Протоколу №1 (1952) до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (1950), встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом; проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які, на її думку, є необхідними для здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 ЖК України (далі ЖК України). Судом встановлено, що відповідачі ніколи не були власниками спірної нерухомості. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК України; стаття 405 ЦК України), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином, позивач як власник квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися будинком на власний розсуд, використовувати його для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Таке право позивача згідно ч.4 ст.41 Конституції України, ч.1 ст. 321 ЦК України є непорушним і він не може бути протиправно його позбавлений. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Правовий режим який регулює ці правовідносини системно входить до Глави 2 ЖК України і регулює порядок визнання наймача, або членів його сім`ї такими, що втратили право на користування жилим приміщенням внаслідок їх відсутності понад встановлені строки. За змістом ч. 1 ст. 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Ст. 72 цього Кодексу передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, в зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням конкретних обставин справи. Початок перебігу строку відсутності визначається з дня не проживання особи в займаному приміщенні. Виходячи з аналізу даної норми для визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщеннями необхідними є дві умови: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Відсутність відповідачів за місцем реєстрації достовірно підтверджено актом № 14.05.2018 року, складеного КП «ЖЕО №1», з якого можливо встановити тривалість відсутності наймачів за місцем реєстрації понад встановлені чинним законодавством строки. Суд не надає оцінки причин не допуску відповідачів до спірної квартири, адже в судовому засіданні достовірно встановлено факт наявності права власності позивача, яке не скасовано та нікому не відчужено. Жодних доказів неправомірності набуття права власності [PERSON] матеріали справи не містять, в даному судовому провадженні не розглядається законність відчуження спірної квартири від первісного власника до позивача. Відповідачами не надано суду будь-якого судового рішення, яким скасовано право власності за позивачем. Суд не вдається до пояснення обґрунтованості відчуження [PERSON] квартири, не приходить до висновку щодо доведеності стверджень відповідачів в цій частині, не надає оцінки наявності неповнолітньої на час відчуження її батьком квартири, адже всі ці доводи відповідачів не є предметом розгляду даної цивільної справи. Таким чином законність набуття права власності [PERSON] презюмюється, та має містити усі складові щодо його захисту. Резюмюючи суд зауважує, що не зняття з реєстрації відповідачів порушує право власності позивача. Положеннями ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» закріплено, що судове рішення, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації. Враховуючи усе вищевикладене, а саме зареєстроване у встановленому порядку право власності позивача на квартиру [ADDRESS] , ту обставину, що відповідачі дійсно не проживають в ній понад встановлені чинним законодавством строки, адже втратили право користування нею у зв`язку із втратою права власності колишнього власника /у разі доведеності належності їх батькові даного майна/, а також враховуючи те, що рішення суду є самостійною підставою для зняття з реєстрації, суд приходить до висновку про обґрунтованість та необхідність задоволення позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - Сектор з питань опіки, піклування та усиновлення служби у справах дітей виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради Одеської області про визнання осіб такими, що втратили право на користування житловим приміщенням. На підставі викладеного та

Outcome: approved