Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON], з вказаним позовом та просила визнати за нею в порядку поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, право власності на ? квартири за [ADDRESS]. В обґрунтування позовних вимог покликалась на те, що з 07.11.2008 року перебувала у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01.12.2014 року шлюб між сторонами по справі розірвано. У відповідності до договору купівлі-продажу квартири від 28.10.2011 року посвідченого приватним нотаріусом Луцькою О.А. та зареєстрованого в реєстрі за №1245 відповідачем [PERSON] придбано квартиру за [ADDRESS]. Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.02.2017 року встановлено факт проживання спільних дітей, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], саме із матір'ю, позивачкою [PERSON] Зазначеним вище рішенням Апеляційного суду м. Києва від 13.02.2017 року було залишено без змін рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16.12.2016 року у цивільній справі №754/12017/16-ц у відповідності до якого постановлено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON] 1/6 частину від всіх видів заробітку та на утримання [PERSON] 1/6 частину від всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. [PERSON] отримував пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам III групи у розмірі 1174,00 грн., працює неофіційно, гроші на утримання спільних дітей позивачці надавати відмовляється, аліментні зобов'язання не виконує. Ввівши в оману працівників Управління праці та соціального захисту населення Деснянської РДА у м. Києві відповідач [PERSON], надавши недостовірну інформацію щодо проживання спільних дітей та їх утримання саме ним, неправомірно оформив та отримував державну соціальну допомогу на дітей, витрачаючи її на власні потреби, а не на утримання дітей. Також відповідач [PERSON] систематично висловлює вимоги щодо негайного, безповоротного і добровільного виселення із займаного позивачкою [PERSON] та спільними дітьми спірного житла і відмови від права користування ним, що гарантовано нам чинним законодавством без надання будь-якого іншого житла для проживання. У разі невиконання зазначених протиправних вимог, відповідач [PERSON] постійно словесно погрожує знищенням даного житла шляхом підпалу разом із позивачкою [PERSON] та дітьми. Всупереч інтересам сім'ї відповідач [PERSON] отримав грошовий кредит без згоди позивачки, який витрачав на власні потреби, таким чином поклавши зобов'язання з його виплати і на позивача [PERSON] У судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги та підтвердили викладені в них доводи. Просили позов задовольнити. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав у повному обсязі, про що подав письмову заяву. Суд, вислухавши доводи сторін, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи із наступних підстав. З матеріалів справи убачається, що сторони по справі з 07 листопада 2008 року перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 01 грудня 2014 року, яке набуло чинності. Від вказаного шлюбу сторони мають малолітніх дітей: [PERSON], [INFO] та [PERSON],[INFO]. Під час шлюбу було придбано спірну квартиру [ADDRESS] на підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу квартири від 28 жовтня 2012 року. Позивач надала свою згоду на купівлю та укладення договору купівлі-продажу її чоловіком - [PERSON] Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 13.02.2017 року по цивільній справі №754/12017/16-ц встановлено факт проживання спільних дітей, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], саме із матір'ю, позивачкою [PERSON], що у відповідності до ч.3 ст.61 ЦПК України не підлягає доведенню. Відповідно до вказаного вище ухвали Апеляційного суду м. Києва від 13.02.2017 року рішення Деснянського районного суду м. Києва від 16 грудня 2016 року по цивільній справі №754/12017/16-ц, яким зокрема стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] на утримання [PERSON], 1/6 частину від всіх видів заробітку та на утримання [PERSON] 1/6 частину від всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку залишено без змін. У відповідності до довідки до акта огляду МСЕК серія AB №0429015 від 15.05.2015 року відповідачу [PERSON] з 01.05.2015 року встановлено третю групу інвалідності. Станом на травень 2016 року відповідач [PERSON] у відповідності до довідки Лівобережного об'єднаного управління ПФУ №36 від 01.10.2016 року отримував пенсію по інвалідності внаслідок загального захворювання інвалідам III групи у розмірі 1174,00 грн. Як вказувала позивач в судовому засіданні відповідач працює неофіційно, гроші на утримання спільних дітей позивачці надавати відмовляється, аліментні зобов'язання не виконує. Отже, на думку позивача та її представника у суду є підстави для збільшення частки позивачки [PERSON] під час поділу квартири за [ADDRESS] до ? частин. Вирішуючи по суті даний спір, який виник між сторонами, щодо поділу майна подружжя, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є обєктом права спільної сумісної власності подружжя. Тлумачення статті 60 СК України свідчить, що законом встановлено про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об'єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом України в постанові від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17. Тлумачення норм сімейного законодавства свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були набуті. Поділ майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що обєктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб'єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з ч. 1 ст. 70 СК у разі поділу майна, що є об'єктом спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ч. 2-3 ст. 70 СК, суд може відступити від засади рівності часток лише у випадках недобросовісної поведінки одного з подружжя (у сторону зменшення його частки) або у випадку, якщо з подружжям проживають діти при недостатності аліментів (у сторону збільшення частки). Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов'язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім'ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об'єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року №11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на імя кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сімї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз'яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Статтями 11-13 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до положень ст.ст.76-78, 80-81 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи визнання відповідачем позову та зважаючи на те, ним не заперечувалась можливість відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна, у зв'язку із тим, що діти сторін проживають на даний час з позивачем та знаходяться на її утриманні, на забезпечення фізичного та духовного розвитку та лікування яких розмір аліментів є недостатнім, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Межі та порядок відшкодування судових витрат регламентовано статтями 133, 137,141,142 ЦПК України. Відповідно до ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Разом з тим, згідно положень ч. 1 ст. 142 ЦПК України, у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України "Про судовий збір". Оскільки відповідачем позов визнано до початку розгляду справи по суті, суд дійшов висновку, що позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 4000,00 грн. На підставі ст.ст. 60, 61, 65, 69, 70, 71, 72, 163 СК України, ст.ст.15, 16, 368, 372 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 та

Outcome: approved