Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-11 00:00:00

Позивач за первісним позовом [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] про припинення права на частку у спільному майні та виплату грошової компенсації. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] відповідно до свідоцтва про право на спадщину являється власником 1/3 частини автомобіля марки «ВАЗ-21011», 1981 року випуску. Додатковим рішенням Кодимського районного суду Одеської області від 31.01.2012 року за [PERSON] та [PERSON] в рівних долях визнано право власності на іншу частину вказаного автомобіля. З технічної точки зору виділити частку автомобіля чи поділити його в натурі неможливо. Позивач та відповідачі не є членами однієї сім`ї, спільно не проживають та не ведуть спільного господарства, а тому спірний автомобіль є неподільною річчю та спільне володіння та користування ним неможливе. В звязку з цим позивач за первісним позовом просила припинити право спільної власності [PERSON] на 1/3 частину автомобіля та право спільної власності [PERSON] на 1/3 частину автомобіля із виплатою їм грошової компенсації їх часток у спільній частковій власності та визнати за [PERSON] право власності на автомобіль. Позивачі за зустрічним позовом [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про припинення права власності на частку у спільному майні та виплату грошової компенсації. В позові зазначили, що спірний автомобіль залишився їм у спадок від покійного батька. Частка кожного з них становить 1/3 від автомобіля, тож частка, яка належить позивачам за зустрічним позовом є більшою, ніж частка [PERSON] , а автомобіль має для них важливе значення, як спогад про батька, тому просили припинити право спільної власності [PERSON] на 1/3 частину автомобіля та визнати за кожною з них право власності на Ѕ частину спірного автомобіля із виплатою [PERSON] грошової компенсації її частки. Позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій зазначила, що позовні вимоги за зустрічним позовом визнає, згодна на отримання грошової компенсації за належну їй 1/3 частину спірного автомобіля. Просила справу розглянути без її участі. Позивачі за зустрічним позовом, відповідачі за первісним позовом в судове засідання не з`явилися, надавши заяви про підтримання вимог за зустрічним позовом та розгляд справи без їх участі. Оскільки всі учасники справи в судове засідання не з`явились, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до положень ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В п. 24 Постанови № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" Пленум Верховного Суду України дав роз`яснення, що у разі визнання відповідачем позову, суд, за наявності для того законних підстав, ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з`ясування і дослідження обставин справи. Виходячи з наведеного, суд вважає за можливе прийняти визнання позову відповідачем за зустрічним позовом, оскільки судом не встановлено обставин, які б свідчили, що таке визнання суперечить вимогам закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Як визначено ч.1 ст.356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Статтею 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч.2 ст.386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Так, з матеріалів справи встановлено, що спірним майном є автомобіль марки «ВАЗ-21011», 1981 року випуску, двигун [NUMBER] , державний номерний знак [NUMBER] , який належав на праві власності [PERSON] , померлому [INFO] . Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії НАК №053944, виданого державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори 26.11.2014 року та Додаткового рішення Кодимського районного суду Одеської області №2-837/11/1414 від 31.01.2012 року сторони у справі є співвласниками спірного автомобіля у рівних частинах. Як встановлено судом, і про це зазначали сторони в своїх позовних заявах, між ними існують конфліктні стосунки з приводу користування спірним автомобілем. Крім того, під час розгляду справи позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом фактично не заперечувала проти відчуження своєї частки автомобіля із виплатою їй грошової компенсації її частки. Виходячи з вказаних обставин та з урахуванням умов, які містить ст.365 ЦК України, суд вважає обґрунтованими вимоги зустрічного позову, оскільки частка позивача за первісним позовом, відповідача за зустрічним позовом є незначною; вказаний автомобіль є неподільним; спільне володіння і користування автомобілем є неможливим, виходячи з наявності конфліктних відносин між сторонами щодо спірного майна; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам позивача. Таким чином, суд приходить до висновку про необхідність задоволення зустрічного позову. В свою чергу, оскільки первісний та зустрічний позови є взаємопов`язаними, то задоволення зустрічного позову виключає можливість задоволення позовних вимог [PERSON] , адже припинення її права власності на спірну частку автомобіля, припиняє всі інші пов`язані з цим права на дане майно. Крім того, позивачами за зустрічним позовом заявлено вимогу про стягнення з відповідача за зустрічним позовом на їх користь судових витрат, а саме по 704 грн. 80 коп. кожній судового збору за подання зустрічного позову до суду та 1500 грн. витрат на професійну правничу допомогу в розмірі. На підтвердження розміру сплаченого судового збору, позивачами за зустрічним позовом надано квитанції №55 та №56 від 29.11.2018 року на суму по 704 грн. 80 коп. кожна, тому позовні вимоги в частині стягнення судового збору підлягають задоволенню. Що стосується стягнення суми, сплаченої позивачем за правову допомогу, то суд виходить з наступного. Статтею 30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. За змістом ст.29 Правил адвокатської етики адвокат має право, окрім гонорару, стягувати з клієнта та/або особи, яка уклала договір в інтересах клієнта, кошти, необхідні для покриття витрат, пов`язаних з виконанням доручення. Витрати повинні перебувати у безпосередньому причинному зв`язку із наданням правової допомоги у конкретній справі, а їх розмір повинен бути розумним. Разом з тим склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до ч.8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу позивачі за зустрічним позовом надали суду договір про надання правової допомоги адвоката Кресюн В.А. від 26.11.2018 року №50, додаток до договору, копію ордера адвоката. Однак, позивачами за зустрічним позовом не надано жодних доказів фактичного підтвердження сплати ними буд-яких сум адвокату Кресюн В.А., в зв`язку з чим, суд вважає, що позов в частині стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволенню не підлягає.

Outcome: approved