Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , де третя особа, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Грушівська сільська рада Тячівського району Закарпатської області про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, а саме: житловим будинком [ADDRESS] . Свої вимоги позивач мотивує тим, що він є власником житлового будинку [ADDRESS] , згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 липня 2011 року за №43, виданного виконкомом Грушівської сільської ради від 26 вересня 2011 року. Однак, в належному йому будинку залишається зареєстрованим відповідач по справі, який є колишнім чоловіком її доньки [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , хоча фактично в будинку не проживає більше року. Шлюб між його донькою та відповідачем розірвано на підставі рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2018 року. На даний час реєстрація місця проживання відповідача у належному йому будинку перешкоджає йому вільно володіти, розпоряджатися та користуватися ним в повному обсязі або відчужити його та отримувати субсидії на житлово-комунальні послуи. Просить визнати відповідача [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право на користування житловим будинком [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Коструб В.В. в судове засідання не з`явилися, позаяк представник позивача - адвокат Коструб В.В. подав до суду заяву про розгляд справи в їх відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі з мотивів, викладених в позовній заяві, та просить позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно з невідомої суду причини, хоч належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи за місцем його реєстрації, відзив на позовну заяву не подав, а тому суд на підставі ст. 223 ЦПК України справу розглянув у його відсутності на підставі письмових доказів, що є у матеріалах справи. Представник третьої особи, що не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Грушівської сільської ради Тячівського району Закарпатської області в судове засідання не з`явився, хоч належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, а тому, суд на підставі ст. 223 ЦПК України справу розглянув у відсутності представника на підставі письмових доказів, що є у матеріалах справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] слід задовольнити, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні позивач [PERSON] являється власником житлового будинку [ADDRESS] , який йому належить на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 21 липня 2011 року та згідно витягу про державну реєстрацію прав №32181550, виданного Тячівським районним підприємством технічної інвентаризації від 24 листопада 2011 року (а.с. 8, 9). Згідно акту обстеження матеріально-побутових умов та довідки Грушівської сільської ради №2150 від 16 грудня 2019 року до складу сім`ї позивача [PERSON] , мешканки [ADDRESS] , входить його дружина [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] та донька [PERSON] , [INFO] . Відповідач [PERSON] , [INFO] , також зареєстрований у вказаному будинку, проте фактично не проживає там з січня 2018 року, що також підтверджено актом обстеження матеріально-побутових умов та довідкою Грушівською сільської ради Тячівського району Закарпатської області №2150 від 16 грудня 2019 року (а.с. 11, 12). Відповідно до рішення Тячівського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2018 року, яке вступило в закону силу 05 березня 2018 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.10). Згідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 1 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 71 ЖКУ, суд може визнати особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням, якщо доведено, що вона не користується цим приміщенням більше шести місяців без поважних причин. овленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ч.1 ст.71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться в судовому порядку. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналась 17 липня 1997 року відповідно до Закону від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 p., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті 316,317,319,321 ЦК). З матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] з січня 2018 року не проживає у належному позивачу на праві власності будинку [ADDRESS] , тобто понад встановлений законом строк, збереження права користування ним, поважних причин не проживання чи перешкод йому у користуванні таким, суду не надано. За таких обставин, відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України відповідач [PERSON] є таким, що втратив право користування вказаним житловим будинком. Враховуючи викладене та той факт, що відповідач не проживає у спірному будинку понад шість місяців без поважних причин і втратив право на користування житловим будинком, то суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь держави судові витрати у сумі 768,40 гривень.

Outcome: approved