Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-10 00:00:00

Заявник [PERSON], яка мешкає за адресою: [ADDRESS], звернувся до суду з заявою про встановлення факту належності [PERSON], [INFO], Державного акту на право приватної власності на землю серії Р3 №625317, виданий на підставі рішення XХ сесії ХХІІI скликання Таїровської селищної Ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області від 05 лютого 2002 року, яким передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,075 га, що розташована на території Овідіопольського району, Таїровської селищної ради, с. Мізікевича, ж/м Луч, вул. Стеценко, № 18, де невірно зазначено її по-батькові «Порфіріївна». В обґрунтування заяви, [PERSON] зазначила, що згідно з паспортом громадянина України, довідкою про присвоєння ідентифікаційного номера та інших документів, її по-батькові зазначено як «Парфиріївна». Заявник звернулася до Управління Держгеокадастру у м. Одесі Одеської області для отримання кадастрового номеру на вищевказану земельну ділянку, уповноваженою особою було встановлено розбіжність у наданих документах і виявлено, що існує розбіжності у паспорті та державному акті на право приватної власності на землю в написанні по-батькові [PERSON], оскільки її по-батькові «Порфіріївна», зазначене в Державному акті на право приватної власності на землю серії Р3 №625317, суперечить по-батькові, зазначеному в паспортних даних. Розбіжності у вище вказаних документах перешкоджають заявнику у повному обсязі розпоряджатися своєю власністю. Посилаючись на зазначені обставини, заявник просить суд встановити факт належності [PERSON], [INFO], РНОКПП [NUMBER], Державного акту на право приватної власності на землю серії Р3 №625317, виданого на підставі рішення XХ сесії ХХІІI скликання Таїровської селищної Ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області від 05 лютого 2002 року, яким передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,075 га, що розташована на території Овідіопольського району, Таїровської селищної ради, с. Мізікевича, ж/м Луч, вул. Стеценко, № 18. Ухвалою судді Приморського районного суду м. Одеси Ільченко Н.А. від 12 січня 2018 року відкрито провадження у справі. На підставі Рішення Вищої ради правосуддя від 27 березня 2018 року №901/0/15018 про звільнення [PERSON] з посади судді Приморського районного суду міста Одеси у звязку з поданням заяви про відставку, за допомогою системи автоматизованого документообігу суду визначено, що розгляд цієї справи здійснюватиме суддя Приморського районного суду м. Одеси Єршова Л.С. (протокол повторного авторозподілу від 19.04.2018 року). Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 25.04.2018 року заяву [PERSON] було прийнято до провадження судді Єршової Л.С. Заявник в судове засідання не зявилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, заяву підтримала у повному обсязі та просила її задовольнити. Представник заінтересованої особи Головного управління Держгеокадастру у м. Одесі Одеської області в судове засідання не зявився, надав до суду клопотання про розгляд заяви за його відсутністю. Представник заінтересованої особи Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області в судове засідання не зявився, надав до суду клопотання про розгляд заяви за його відсутністю. На підставі ч. 2 ст. 247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, повно та всебічно зясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ч. 1\~ ст. 293 ЦПК України\~ окреме провадження\~ це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення (п. 5 ч. 2\~ ст. 293 ЦПК України). Перелік фактів, які підлягають встановленню судом в окремому провадженні, викладений у ч. 1\~ ст. 315 ЦПК України\~ та не є вичерпним (ч. 2 \~ст. 315 ЦПК України). Зокрема, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Суд встановив, що рішенням XХ сесії ХХІІI скликання Таїровської селищної Ради народних депутатів Овідіопольського району Одеської області від 05 лютого 2002 року, заявнику передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,075 га, що розташована на території Овідіопольського району, Таїровської селищної ради, с. Мізікевича, ж/м Луч, вул. Стеценко, № 18, що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку серії Р3 №625317 (а.с.8). Заявником надано копію паспорта громадянина України серії КЕ508294, виданого Київським РВ УМВС України в Одеській області 04.01.1997 року (а.с.6) та копію реєстраційної картки платника податків [NUMBER] на [PERSON] (а.с.7). \~ \~ \~ \~Згідно з листом Головного управління держгеокадастру в Одеській області встановлено, що в ході розгляду технічної документації із землеустрою по-батькові громадянина, зазначене в державному акті на право приватної власності на землю серії Р3 №625317, суперечить по-батькові, зазначеному в паспортному документі (а.с.52). Відповідно до п.12\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 5 "Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення"\~суд може встановлювати факти належності особі документів, які не відносяться до таких, що посвідчують особу. Відповідно до розяснень, наданих в листі Верховного Суду України від 01.01.2012 року «Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення» коли установи, які видали ці документи, не можуть виправити допущені в них помилки, відповідно до п. 6 ч. 1\~ст. 315 ЦПК\~громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. У вказаному листі Верховного Суду України також зазначено, що заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документа можуть подавати: особа - власник правовстановлюючого документа, якій необхідно довести належність цього документа їй. Встановлення факту належності заявнику зазначеного правовстановлюючого документу має значення для того, щоб у повному обсязі розпоряджатися своїм майном, оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку є основним документом, що підтверджує право власності. Оскільки встановити даний факт іншим способом, окрім судового неможливо, аналіз зібраних по справі доказів та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту належності правовстановлюючого документу, що передбачено ч. 1\~ст. 315 ЦПК України. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки з вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні по справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». Адже національним судам належить не тільки ефективно захищати людину, а й самим діяти у такий спосіб, щоб не порушувати права, гарантовані Конвенцією про захист прав та основоположних свобод людини 1950 року. На підставі викладеного,

Outcome: approved