Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом повернення земельної ділянки. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на праві власності належить земельна ділянка, кадастровий номер 1225982500:01:002:0095, площею 3,7019 га, розташована на території Новов`язівської сільської ради Юр`ївського району Дніпропетровської області. Як виходить з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відносно вказаної земельної ділянки за відповідачем ТОВ «Лан» зареєстровано інше речове право право оренди, яке виникло на підставі укладеного 02.09.2014 між [PERSON] та товариством договору. Разом з тим, під час розгляду Юр`ївським районним судом Дніпропетровської області справи № 198/956/19 встановлено, що [PERSON] не підписував договір від 02.09.2014, отже, не виявляв свою волю на передачу відповідачу в оренду належної йому земельної ділянки, тому договір оренди є неукладеним, а земля перебуває в користуванні товариства без законних підстав. Оскільки ТОВ «Лан» добровільно повернути земельну ділянку відмовляється, позивач змушений звернутись до суду з цим позовом та просить усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, кадастровий номер 1225982500:01:002:0095, площею 3,7019 га, шляхом її повернення власнику та скасувати державну реєстрацію іншого речового права оренди цієї ж земельної ділянки за ТОВ «Лан». Ухвалою від 05.03.2021 у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання. 29.03.2021 представники учасників справи просили провести підготовче судове засідання за їх відсутності, підготовче провадження закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні під час розгляду справи по суті 16.04.2021 представник відповідача адвокат Мовчан О.В. заявив клопотання про залучення до матеріалів справи додаткових доказів на підтвердження отримання [PERSON] орендної плати за землю в період з 2015 по 2018 роки, які до розгляду судом не приймаються, оскільки відсутні об`єктивні, незалежні від волі відповідача причини ненадання доказів у встановлений судом строк під час підготовчого провадження у справі. Також адвокат просив вирішити питання про виклик до суду свідка [PERSON] для надання показань на підтвердження позиції відповідача у справі, поновивши строк на звернення до суду з заявою про виклик свідка. Ухвалою, занесеною до протоколу судового засідання, суд відмовив в поновленні строку для подання заяви про виклик свідка через те, що наведені представником відповідача причини не можуть бути визнані поважними причинами пропуску процесуального строку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити з підстав, викладених в позові. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, надавши у встановлені судом строки відзив на позов та посилаючись на те, що [PERSON] регулярно отримував орендну плату відповідно до умов спірного договору, тому його посилання на необізнаність про існування договору, відсутність волевиявлення на його укладення є безпідставними, суперечать його попередній поведінці та є недобросовісними. Вважав, що між ТОВ «Лан» та [PERSON] існувала усна домовленість щодо укладення спірного договору оренди землі, в якій вони узгодили всі істотні умови, зокрема, щодо орендної плати, яку позивач отримував з 2014 року. В зв`язку з недотриманням письмової форми договору оренди на думку представника відповідача існують підстави в силу закону вважати його недійсним та, як наслідок, застосувати до вимог позивача строк позовної давності. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали даної справи та справи № 198/956/19, оцінивши належність, допустимість та достовірність доказів, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, доходить таких висновків. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ДП № 010367, виданого Юр`ївською районною державною адміністрацією Дніпропетровської області 26.09.2005 та зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 010503200346, належить земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 3,7019\~га, кадастровий номер 1225982500:01:002:0095, розташована на території Юр`ївської селищної ради (до реформування району Новов`язівської сільської ради) Дніпропетровської області (а. с. 11). З матеріалів справи виходить, що ТОВ «Лан» користується вказаною земельною ділянкою на підставі договору оренди від 02 вересня 2014 року, згідно з умовами якого орендодавець [PERSON] надав, а орендар прийняв в строкове платне користування земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва строком на 15 років (а. с. 18). 14.11.2014 державним реєстратором Реєстраційної служби Юр`ївського районного управління юстиції Дніпропетровської області здійснено реєстрацію права оренди зазначеної земельної ділянки, номер запису про інше речове право 7699608, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с. 19). Пред`являючи позов, [PERSON] стверджував, що оспорюваний договір він не підписував, а підпис у ньому вчинено іншою особою, що встановлено рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області у справі № 198/956/19, яке набрало законної сили 09.03.2021 (а.с. 72-74). Зокрема, під час розгляду вказаної справи судом призначалась почеркознавча експертиза, проведення якої було доручено Дніпропетровському науково-дослідному інституту судових експертиз. Згідно з висновком експерта № 1541-20 від 14.07.2020 підпис від імені [PERSON] у договорі оренди землі від 02.09.2014 у розділі «Орендодавець» в графі «Підпис» виконаний не [PERSON] , а іншою особою (справа №\~198/956/19, а.с. 146-154). За змістом\~статті 11 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно з частиною першою\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Частиною третьою\~статті 203 ЦК України\~передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису частини першої\~статті 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у частині першій\~статті 215 ЦК України, так і у\~статтях 229-233 ЦК України, йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків, правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним не виникли. За частиною першою\~статті 205 ЦК України\~правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України\~встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною ж другою цієї статті\~визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору.\~Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди\~(частина перша\~статті 638 ЦК України). За частиною першою\~статті 14 Закону України «Про оренду землі»\~(у редакції, чинній на дату укладення спірного договору) договір оренди землі укладається в письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. Згідно\~зі ст. 15 Закону України «Про оренду землі»\~істотними умовами договору є: об`єкт оренди (місце розташування та розмір земельної ділянки);\~\~строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, форм платежу, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату; умови використання та цільове призначення земельної ділянки, яка передається в оренду; умови збереження стану об`єкта оренди; умови і строки передачі земельної ділянки орендарю; умови повернення земельної ділянки орендодавцеві; існуючі обмеження (обтяження) щодо використання земельної ділянки; визначення сторони, яка несе ризик випадкового пошкодження або знищення об`єкта оренди чи його частини; відповідальність сторін; умови передачі у заставу та внесення до статутного фонду права\~\~оренди\~\~земельної ділянки. Відсутність у договорі оренди землі однієї з істотних умов, передбачених цією статтею, а також порушення вимог статей\~\~4-6,\~11,\~17,\~19\~цього\~Закону\~є підставою для відмови в державній реєстрації договору оренди, а також для визнання договору недійсним відповідно до закону (частина друга цієї ж статті). У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Отже, враховуючи встановлену рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області у справі № 198/956/19 ту обставину, що [PERSON] договір від 02.09.2014 не укладав та не підписував, згоди та повноважень на його укладення й підписання іншій особі не надавав, є всі правові підстави вважати доведеною відсутність у позивача волевиявлення на укладення договору, який в силу вказаних вище норм права є неукладеним. Саме такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі №\~6-48цс15, зазначивши, що правочин, який не вчинено (договір який не укладено), не підлягає визнанню недійсним. У такому випадку власник земельної ділянки вправі захищати своє порушене право на користування земельною ділянкою, спростовуючи факт укладення договору у мотивах негаторного позову та виходячи з дійсного змісту правовідносин, які склалися у зв`язку з використанням земельної ділянки (постанова ВПВС від 16.06.2020 року справа № 145/2047/16-ц). Щодо посилань відповідача на необхідність застосування до спірних правовідносин доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки), оскільки [PERSON] впродовж шести років отримував орендну плату за землю на визначених договором від 02.09.2014 умовах та не звертався протягом цього періоду з питанням повернення земельної ділянки, то суд зазначає таке.\~ У праві України вказана доктрина проявляється, зокрема, у кваліфікації певних поведінкових актів (так званих конклюдентних дій) особи - сторони правочину (наприклад, прийняття оплати за товар за договором купівлі-продажу) як волевиявлення, яке свідчить про вчинення правочину, зокрема про його схвалення (див. постанову Верховного Суду України від 19 серпня 2014 року у справі\~\~№3-59гс14). Відповідно до частини другої\~статті 205 ЦК України\~правочин, для якого законом не встановлена обов`язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Відтак конклюдентними діями може підтверджуватися укладення в усній формі лише того договору, який в силу закону не повинен обов`язково укладатись в письмові формі. Разом з тим, як вже зазначалось, статтею 14 Закону України «Про оренду землі» для договорів оренди землі встановлена обов`язкова письмова форма. Крім того, згідно зі ст.ст.\~2, 3, 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції, яка була чинною на момент виникнення договірних відносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Право користування земельною ділянкою підлягає обов`язковій державній реєстрації. В силу положень ч.ч. 1, 2, 4 ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість і правочинів щодо нерухомості є публічною та здійснюється відповідним органом. Порядок проведення державної реєстрації прав на нерухомість встановлюється законом. Згідно зі\~статтею 125\~ЗК України\~(в\~редакції Закону\~України \~№\~1066-VI від 05.03.2009 року, яка є чинною і на теперішній час) право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Таким чином, зазначені норми виключають можливість укладення договору оренди земельної ділянки шляхом досягнення усної домовленості та подальшого вчинення конклюдентних дій, бо такий договір не може бути зареєстрований, тому суд не приймає твердження відповідача про існування між сторонами усного договору оренди належної [PERSON] землі та не вбачає підстав для застосування доктрини venire contra factum proprium (заборони суперечливої поведінки) до правовідносин, що склалися між сторонами у цій справі, адже позивач не виявляв свою волю на укладення договору у встановлений законодавством спосіб. Розглядаючи заяву відповідача про застосування до вимог позивача наслідків пропуску строку позовної давності, суд доходить висновку про відсутність підстав для її задоволення з огляду на таке. Згідно зі\~статтею 256 ЦК України\~позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша\~статті 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння (стаття 387\~ЦК України) й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном (стаття 391 ЦК України). Вказані способи захисту можуть бути реалізовані шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно. Вказані приписи про застосування строку позовної давності поширюються, зокрема, на позови про витребування майна з чужого незаконного володіння. Натомість, до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально-визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння. Негаторний позов це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном. Поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом повернення цього майна в користування. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. З огляду на обставини позову, наведені позивачем у позовній заяві, а також заперечення відповідача, позивач у цій справі наполягає на поверненні йому земельної ділянки, вважаючи, що ця ділянка знаходиться у фактичному користуванні відповідача без установлених законом підстав. Зайняття земельної ділянки фактичним користувачем (тимчасовим володільцем) треба розглядати як таке, що не є пов`язаним із позбавленням власника його права володіння на цю ділянку. Тож, у цьому випадку ефективним способом захисту права, яке позивач як власник земельних ділянок, вважає порушеним, є усунення перешкод у користуванні належним йому майно, зокрема, шляхом заявлення вимоги про повернення таких ділянок негаторний позов, який в свою чергу можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідних земельних ділянок (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від\~28 листопада 2018 року у справі\~№ 504/2864/13-ц\~(пункт 71), від 4 липня 2018 року у справі № 653/1096/16-ц (пункт 96), від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц (пункт 81), від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 97) ). До того ж, в обґрунтування заяви про застосування строку позовної давності до заявлених вимог відповідач посилається на недійсність укладеного між [PERSON] та ТОВ «Лан» усного договору оренди землі, однак суд звертає увагу, що позивачем не заявлено вимог про визнання договору від 02.09.2014 недійсним із застосуванням наслідків недійсності. Таким чином, оскільки судами встановлено, що договір оренди земельної ділянки від 02 вересня 2014 року, на підставі якого ТОВ «Лан» користується належною [PERSON] земельною ділянкою з кадастровим номером 1225982500:01:002:0095, не підписаний орендодавцем, отже, відсутнє його волевиявлення на укладення правочину та передачу землі відповідачу в користування, тому такий договір є неукладеним, а земельна ділянка підлягає поверненню позивачу. Щодо вимог про скасування державної реєстрації права оренди, то за правилами ч. 1 ст. 188 ЦПК України такі вимоги є похідними від основної вимоги (про повернення земельної ділянки, яка використовується відповідачем без правових підстав), тому також підлягають задоволенню, що в свою чергу забезпечить відновлення в повному обсязі прав позивача щодо користування та розпорядження земельною ділянкою. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~суд стягує з відповідача на користь [PERSON] судовий збір, сплачений ним за подання позову до суду, у розмірі 1 874,02 грн.

Outcome: approved