Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовною заявою та із заявами про збільшення позовних вимог, в яких просить усунути перешкоди у його володінні, користуванні та розпоряджанні квартирою № 33 у будинку по вул. І. Богуна, 60 м. Броди Львівської області шляхом позбавлення [PERSON] права користування даною квартирою; зняти [PERSON] з реєстраційного обліку у цій квартирі та виселити з неї. Також просить стягнути з відповідача на його користь понесені судові витрати. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявися. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав, просить суд його задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов заперечили, просять суд відмовити в його задоволенні. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні позов [PERSON] підтримала, просить суд його задоволити. Зясувавши обставини справи, перевіривши їх доказами, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши усі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Положеннями ст. 214 ЦПК України передбачено, що під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, які докази на їхнє підтвердження; які правовідносини сторін випливають зі встановлених обставин та яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст. 3 ЦПК України захисту в судовому порядку підлягає порушене право особи. Частиною 1 ст. 16 ЦК України визначено право особи звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб і, залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Із змісту ст. 10, 60 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони ті інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1, 2 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, обєктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності. В ході судового розгляду встановлено, що [PERSON] належала на праві власності квартира № 33 у будинку по вул. І. Богуна, 60 м. м. Броди Львівської області. У ній зареєстрований та проживає [PERSON]. 28 липня 2016 року між покупцем [PERSON] та продавцем [PERSON] укладено договір купівлі-продажу згаданої квартири. Цей договір посвідчено приватним нотаріусом [PERSON] (а.с. 7,8). Право власності [PERSON] на кватиру зареєстровано 28.07.2016 року, про що йому видано «Інформаційну довідку № 64805547 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна». Також [PERSON] виготовлено технічну документацію на квартиру (а.с.10). З пояснень представника позивача [PERSON] вбачається, що [PERSON] відмовляється виписатися з квартири, хоча для [PERSON] він є сторонньою особою. Даний факт не заперечується відповідачем [PERSON] Суд вважає голослівними твердження відповідача [PERSON] про те, що йому належить частка у спірній квартирі. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 319 цього ж кодексу передбачено, що власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені ст. 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до ст. 7 Закону України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що вищезгаданий Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. За таких обставин суд приходить до переконання, що позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

Outcome: approved