Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що вона є співвласником квартири [ADDRESS] . За її згодою 11.05.2017 в даній квартирі була зареєстрована [PERSON] , яка є її знайомою. На даний час крім неї у в квартирі [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , 1993 р.н., її син, [PERSON] , 2005 р.н., дочка, [PERSON] , 2008 син, [PERSON] , 1992 р.н., інший с/сп. З 2018 у даній квартирі [PERSON] хоч і зареєстрована однак не проживає, особисті речі її відсутні, комунальних послуг не сплачує. Вона не може отримати субсидію, тому вона звернулася до суду. В судове засідання представник позивача подала заяву про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити, проти заочного рішення не заперечує. Відповідач повторно не з`явилася в судове засідання, про причини неявки суд не повідомила, хоча була належним чином повідомлена про час та місце судового розгляду. З огляду на зазначені обставини, суд проводить заочний розгляд даної цивільної справи. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи у їх сукупності та взаємозв`язку, суд встановив наступні обставини справи та відповідні до них правовідносини. Судом встановлено, що Ѕ частка квартири, що по [ADDRESS] належить [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 19.05.2008 (а.с.15). Відповідно до довідки №993 від 24.06.2020, виданої Кам`янка-Бузькоою міською радою [PERSON] , про те, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані : [PERSON] , 1971 р.н., голова д/г, [PERSON] , 2005 р.н.- дочка, [PERSON] , 1993 - син, [PERSON] , 2008 р.н.- син, [PERSON] , 1992 р.н., інший с/сп.: Актами про відсутність особи за місцем реєстрації від №50 від 24.07.2018, №61 від 03.10.2018, №73 від 25.06.2020, встановлено, що [PERSON] ,1992 р.н., у будинку [ADDRESS] зареєстрована, згідно свідчень сусідів за даною адресою не проживає. Вирішуючи питання про застосування норм матеріального права, які підлягають застосуванню при вирішенні даного спору, суд виходить із того, що спір виник з приводу права користування майном, яке перебуває у приватній власності позивача, а тому застосуванню підлягають відповідні норми ЦК України та ЖК України. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Відповідно до ст. 319 ЦК Українивласник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно із ч. 1 ст. 321 ЦК Україниправо власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Права власника житлового будинку, квартири визначеніст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до положень норм ст. ст.16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Статтею 47 Конституції Українипередбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно із частиною четвертоюстатті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ізстаттею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»та ч.4 ст. 10 ЦПК України, суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод(даліКонвенція) і протоколи до неї, згоду на обовязковість яких надано Верховною Радою України та практику Європейського суду з прав людини (даліЄСПЛ), як джерело права. ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України» (заява № 30856/03) зазначив, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право особи на повагу до житла. Визнання особи такою, що втратила право на користування житлом можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того,чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8Конвенції. Неврахування національними судами принципу пропорційності у справах про виселення особи з житла є підставою для висновку про порушення стосовно такої особи статті 8 Конвенції. Отже, врахування пропорційності, яке є принципом цивільного судочинства (пункт 6 частини третьої статті 2, стаття 11 ЦПК України), забезпечує розумний баланс між інтересами позивача і відповідачів. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Враховуючи той факт, що відповідач не проживає у квартирі, що за адресою: [ADDRESS] з 2018 року, комунальні послуги не сплачує, що судом беззаперечно встановлено, доказів поважності причин такої відсутності сторонами не надано, а судом не здобуто, то суд дійшов висновку, що позов потрібно задовольнити.

Outcome: approved