Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-22 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Черкаської міської ради про визнання права власності на земельну ділянку. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 05.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір дарування частини житлового будинку, відповідно до якого останній набув у власність 59/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . Житловий будинок з прибудовами, частина якого відчужується за договором, цегляний, позначений у плані літерами «А-1,а,а2», загальною площею 70,0 кв.м., житловою площею 41,4 кв.м. та надвірні споруди: сараї під літерами «Б,Е», погріб під літерою «В», вбиральня під літерою «Г», гараж під літерою «Ж», огорожа під №5,6. Замощення І,ІІ,ІІІ, свердловина під №4. Земельна ділянка, на якій розміщена відчужена частина житлового будинку - не приватизована, про що вказано у п.2 договору. Зазначена частина будинку розташована на земельній ділянці для обслуговування житлового будинку, площею 0,281 кв. м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер: 71101136400:02:087:0031, яка належала [PERSON] на праві власності на підставі Державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії ЯГ №530990, виданого 23.03.2006 року, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010677500763, виданого на підставі рішення Черкаської міської ради від 09.02.2006 року №9-112 дод. 1 п.13. [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть. 10.09.2020 року приватний нотаріус Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. винесла постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій. Таким чином, позивач вказує, що на даний час він позбавлений можливості оформити право власності на вказану земельну ділянку, оскільки при укладанні договору дарування вказаної вище частини будинку, питання про перехід права власності на земельну ділянку, на якій розташована частина будинку - вирішено не було. Зазначає, що ним вичерпано всі можливі засоби вирішення питання оформлення права власності на земельну ділянку, на якій розташована належна йому частина житлового будинку в досудовому порядку, так як укласти будь-який договір щодо переоформлення на позивача права власності на земельну ділянку є неможливим - попередній власник земельної ділянки - [PERSON] померла [INFO] . Таким чином, посилаючись на норми ст.ст. 120, 125, 141 Земельного Кодексу України, ст.ст. 377, 1277 Цивільного Кодексу України, позивач просить суд, - визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку, площею 281 кв.м. з цільовим призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що розташована за адресою: [ADDRESS] , кадастровий №71101136400:02:087:0031. Представником відповідача за довіреністю Чернявським А.Л. надано відзив на позовну заяву. Зазначає, що ч.2 ст. 16 ЦК України, передбачено способи захисту цивільних прав, серед яких - визнання права. Разом з цим вказує, що відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У підтвердження правомірності своєї позиції наводить як аргумент, правову позицію Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних у кримінальних справ викладену у постанові від 07.02.2014 року №5 «Про судову практику у справах про захист права власності інших речових прав», а саме у п.37 якої вказано: « з урахуванням положень ч.1 ст. 15 ЦК України та ст. 392 ЦК України, власник майна має право пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється, а не в тому разі, коли цими особами не виконується відповідне рішення суду, ухвалене раніше. Тож, зважаючи на викладене вище, вважає, що відповідачем за даним позовом може бути виключно особа, яка наявність такого права у позивача оспорює або не визнає, а тому - Черкаська міська рада є неналежним відповідачем по даній справі, так як позивачем не наведено доказів того, що Черкаська міська рада не визнає чи оспорює його право власності на земельну ділянку, про яку йдеться, або вчиняє якісь дії, спрямовані на заперечення чи обмеження такого права власності. Відповідь на відзив позивачем подано не було. Ухвалою суду від 28.12.2020р. прийнято, відкрито провадження по справі та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 24.02.2021р. закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, будучи судом повідомленим про час, дату та місце розгляду справи у встановленому законом порядку. В судовому засіданні представник позивача адвокат Чакалов А.К. повністю підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити, враховуючи доводи, викладені у позові. Додав, що інших спадкоємців немає. Вважає, що позивач, набувши право власності на частину житлового будинку - набув і право власності на земельну ділянку, площею 281 кв.м. Тож, зазначив, що позовні вимоги слід задовольнити, судові витрати позивач залишає за собою. В судове засідання не з`явився представник відповідача за довіреністю Слинько М.Г. , проте у матеріалах справи наявне його клопотання від 29.03.2021 року, в якому він просить розгляд справи проводити за його відсутності. Заперечує проти задоволення позовних вимог в повному обсязі з підстав, викладених у відзиві на позов. Заслухавши пояснення представника позивача, врахувавши думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав: відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ст. 16 ч.ч. 1, 2 ЦК України). Судом встановлено, що згідно із договором дарування частини житлового будинку від 05.05.2018 року, що посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А., позивач прийняв у дар безоплатно від [PERSON] 59/100 частини житлового будинку [ADDRESS] з відповідною частиною надвірних споруд (а.с.7). Житловий будинок з прибудовами, частина якого відчужується за договором, цегляний, позначений у плані літерами «А-1,а,а2», загальною площею 70,0 кв.м., житловою площею 41,4кв.м. та надвірні споруди: сараї під літерами «Б,Е», погріб під літерою «В», вбиральня під літерою «Г», гараж під літерою «Ж», огорожа під №5,6. Замощення І,ІІ,ІІІ, свердловина під №4. Земельна ділянка, на якій розміщена відчужена частина житлового будинку - не приватизована, про що вказано у п.2 договору. Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 122947702 від 05.05.2018 року, право власності на 59/100 частину житлового будинку, загальною площею 70 кв.м., житловою площею 41.4 кв.м. з надвірними спорудами належить [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) (а.с.8). Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 536990 (реєстраційний № 010677500763), виданому 23.03.2006 року Черкаським міським управлінням земельних ресурсів, за рішенням Черкаської міської ради від 09.02.2006 року №9-112 дод. 1 п. 13, власником земельної ділянки, площею 281 кв. м, яка розташована по [ADDRESS] - є [PERSON] . Цільове призначення (використання) земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд (а.с.12). [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 17.10.2019 року Черкаським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області (а.с.14). Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить - 114316,42 грн., що підтверджується Витягом з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 04.12.2020 року №4950 (а.с.15). Позивач [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. з метою оформлення своїх прав як спадкоємця. Проте, 09.09.2020 року зазначеним приватним нотаріусом винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, мотивуючи тим, що заповіт, що посвідчений державним нотаріусом Першої черкаської державної нотаріальної контори 10.09.2015 року за реєстровим №1-2233, змінений заповітом, посвідченим приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Левицькою Е.А. 11.09.2015 року за реєстровим №5795, та у зв`язку з тим, що спадкоємцем не надано документів, необхідних для вчинення нотаріальної дії, у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку, площею 281 кв.м., розташованої на території Черкаської міської ради по [ADDRESS] на ім`я [PERSON] - відмовлено (а.с.13). На виконання ухвали суду від 24.02.2021 року (а.с.33), 30.03.2021 року надійшов лист приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. від 26.03.2021р. за вих. №217/02-14, в якому повідомлено, що у матеріалах спадкової справи, відкритої після смерті [PERSON] , померлої [INFO] - відсутні заяви спадкоємців, які прийняли спадщину за законом, свідоцтва про право на спадщину за законом не видавалися (а.с.42). З метою підтвердження вказаної вище інформації, приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Ткаченко І.П. надано суду Інформаційну довідку зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) за №64115067 від 26.03.2021 року (а.с.43). Як передбачено статтею 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також в результаті втрати ним документа, який посвідчує його право власності. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Особливим видом права власності є право довірчої власності, яке виникає внаслідок закону або договору управління майном (ст. 316 ЦК в редакції, чинній на час виниклих правовідносин). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна (ст. 317 ЦК). За нормами ч. 1 ст. 321 ЦК України, - право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Відповідно до ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Розмір та кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, є істотними умовами договору, який передбачає набуття права власності на ці об`єкти (крім багатоквартирних будинків та об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації). Як передбачено частинами 1, 2, 4, 6 статті 120 Земельного Кодексу України, у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Істотною умовою договору, який передбачає набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, є кадастровий номер земельної ділянки, право на яку переходить у зв`язку з набуттям права власності на ці об`єкти, крім об`єктів державної власності, що підлягають продажу шляхом приватизації. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (ст. 125 ЗК України). Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За вказаними вище нормами, визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу « superficiessolocedit » - збудоване на землі слідує за нею. При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України, у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України, у випадку переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об`єкти. Це правило стосується й щодо випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. Вказане узгоджується із позицією Верховного Суду України, викладеній у постанові від 12.10.2016 року у справі №6-22225цс16 та у постанові від 11.02.2015 року у справі 6-2цс15, а саме: придбавши нерухоме майно - будинок, будівлю або споруду - новий власник отримує й певні права та обов`язки на земельну ділянку, на якій розташоване таке майно. Окрім того, пунктом "е" частини першої статті 141 ЗК України передбачено, що підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України , особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Враховуючи вказане та принцип слідування землі за будівлею, позивач [PERSON] на даний час є власником 59/100 частин житлового будинку з відповідною частиною надвірних споруд. При переході права власності на 59/100 частин будинку до позивача право власності на відповідну частину земельної ділянки не перейшло, оскільки сторони не уклали будь-яких цивільно-правових угод щодо земельної ділянки. Враховуючи норми чинного законодавства, при переході до [PERSON] права на частину нерухомого майна, перейшло фактично і право на відповідну частину земельної ділянки, що перебувала у власності [PERSON] (281 кв.м). Оскільки [PERSON] отримав у власність від [PERSON] 59/100 частини в праві власності на житловий будинок з відповідною частиною надвірних споруд, то слід вважати, що до нього перейшло і право на відповідну частину земельної ділянки, яка належала [PERSON] (281кв.м). На даний час, земельна ділянка кадастровий номер 71101136400:02:087:0031значиться як така, що перебуває у власності [PERSON] , яка нею набута правомірно. [PERSON] померла [INFO] , фактично земельною ділянкою користується позивач [PERSON] , як власник частини нерухомого майна, яке від [PERSON] перейшло у його власність, згідно Договору дарування частини житлового будинку від 05.05.2018 року. Отже, враховуючи, що відповідач не претендує на відповідну частину земельної ділянки, цільове призначення якої для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарчих будівель та споруд, а також те, що позивач позбавлений можливості розпорядитися належним йому нерухомим майном, чим порушуються його права та інтереси, то суд вважає, що позовні вимоги про визнання за ним права власності на земельну ділянку, площею 281 кв.м. (кадастровий номер 71101136400:02:087:0031), яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підлягають до задоволення. На думку суду, обраний спосіб захисту є вірним та таким, що приведе до належного захисту прав та інтересів позивача [PERSON] . Крім того, дане судове рішення жодним чином не буде порушувати права та інтереси інших осіб, в тому числі і співвласників нерухомого майна, що за адресою: [ADDRESS] . Варто зазначити, що доводи відповідача, викладені ним у відзиві на позовну заяву від 05.02.2021 року щодо того, що Черкаська міська рада є неналежним відповідачем у даній справі, судом оцінено критично зважаючи на таке. Згідно зі ст.10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до ч.2 ст.2 ЗК України, суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Статтею 12 ЗК України, визначено повноваження сільських, селищних, міських рад та їх виконавчих органів у галузі земельних відносин, які, крім інших, включають у себе: організацію землеустрою, вирішення земельних спорів, вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Тож, зважаючи на викладене вище, враховуючи вимоги ст.51 ЦПК України, суд не вбачає наявності підстав для здійснення заміни відповідача як неналежного. Підстав для вирішення питання про розподіл судових витрат немає, оскільки представником позивача зазначено про те, що понесені судові витрати (сплачений позивачем при подачі позову судовий збір) позивач залишає за собою. На підставі викладеного та

Outcome: approved