Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-28 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті, заінтересована особа Добропільський міський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Обґрунтовуючи заяву зазначила, що [PERSON], її чоловік, 28.12.2014 року помер в м. Макіївка. Факт смерті чоловіка підтверджується довідкою про причину смерті, свідоцтвом про смерть від 29.12.2014 року, фотографіями місця поховання чоловіка. Але у Добропільському міському відділі ДРАЦС ГТУЮ у Донецькій області їй було відмовлено у реєстрації смерті у звязку з тим, що документ, що підтверджує смерть чоловіка видано на неконтрольованій органами державної влади України території та рекомендовано звернутись до суду. Заявник в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, в якій зазначила, що встановлення факту смерті їй необхідно для проведення державної реєстрації смерті її чоловіка та отримання допомоги на поховання, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Представник заінтересованої особи, Добропільського міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в судове засідання не зявився, про час і місце розгляду справи був письмово належним чином повідомлений. Надав заяву про розгляд справи за їх відсутності. Суд вважав можливим розглянути справу без участі представника заінтересованої особи, який належним чином був повідомлений про час і місце судового засідання. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] 28.12.2014 року в м. Макіївка Донецької області підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] є внутрішньо переміщеною особою та значиться зареєстрованою за адресою [INFO], що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України від 28.11.2016 року №7469 (а.с.7) та інформацією з Управління соціального захисту населення Добропільської міської ради від 28.09.2017 року № 08/4043/01-16 (а.с.22). Судом встановлено, що заявник [PERSON] є дружиною [PERSON], [INFO], що підтверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.8). З копії паспорта серії ВС 149664 вбачається, що даний паспорт громадянина України виданий на імя [PERSON], [INFO] (а.с.10). Згідно копій лікарського свідоцтва про смерть №954 від 29.12.2014 року та довідки про причину смерті №954 від 29.12.2014 року, які видані лікарем Комунальної медичної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги міста Макіївки» Донецької народної республіки, [PERSON], [INFO] помер 28.12.2014 року, причина смерті: рак простати (а.с.12). Вищевказані досліджені документи, а саме копії лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті, видані органами та закладами м.Макіївки Донецької області, що розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. Крім цього, до матеріалів справи долучена копія свідоцтва про смерть серії І-НО №814164, яке засвідчене гербовою печаткою Червоногвардійського відділу державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області, з якої вбачається, що [PERSON], [INFO], уродженець [INFO], 28.12.2014 року помер в м. Макіївка Донецької області, про що Червоногвардійський відділ державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Макіївського міського управління юстиції у Донецькій області зробив актовий запис №1174 від 29.12.2014 року (а.с.9). Але судом встановлено, що вказане свідоцтво про смерть є недійсним, що підтверджується інформацією з Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 28.09.2017 року № 15.31-5/2009, з якої вбачається, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актовий запис про смерть на [PERSON] [INFO], не виявлено (а.с.23). Відповідно до наказів Міністерства юстиції України від 25.11.2014 № 246/7, 247/7 Про переміщення органів та установ юстиції Луганської області та Про переміщення органів та установ юстиції Донецької області відділи державної реєстрації актів цивільного стану Донецької та Луганської областей, що знаходилися на тимчасово неконтрольованій території, переміщено на контрольовану територію. У зв'язку з відсутністю можливості, під час переміщення не були вивезені бланки свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану цих відділів. Станом на 01.12.2014 року переміщені відділи державної реєстрації актів цивільного стану не приступили до виконання своїх повноважень. У зв'язку з цим, факт пред'явлення оформлених від імені відділів державної реєстрації актів цивільного стану Донецької та Луганської областей, що знаходилися на тимчасово неконтрольованій території, після 01.12.2014 року свідоцтв про державну реєстрацію актів цивільного стану свідчить про їх видачу не уповноваженими на те органами. Відповідно до ч. 2, ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. З доданих до заяви [PERSON] фотографій вбачається, що на них на передньому плані зображені могила та хрест з табличкою з написом «[PERSON] 5.Х.1948-28.ХІІ.2014» (а.с.14-15).. З відмови у проведенні державної реєстрації смерті начальника Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 26.09.2017 року № 15.31-24/1992, вбачається, що у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], який помер 28.12.2014 року, було відмовлено так як до відділу предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р.№545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» (а.с.15). Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Даючи оцінку допустимості копіям лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті, які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст. 19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавтва має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, органом реєстрації, лікарняним закладом), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті громадянина України [PERSON] [INFO], який помер 28.12.2014 року у м. Макіївка Донецької області, і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть її чоловіка та отримання допомоги на поховання. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України та отримати допомогу на поховання. На підставі ст. 367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved