Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-09 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS] Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач посилається на те, що є власником житлового будинку [ADDRESS] що належить йому на підставі договору дарування від 23 липня 2013 року. Відповідач [PERSON] зареєстрований за зазначеною адресою, проте більше одного року фактично не проживає без поважних причин, у зв'язку з чим порушуються права позивача, які виникають при сплаті за надмірно нараховані комунальні послуги. Ухвалою судді від 10 грудня 2018 року по даній справі відкрито спрощене провадження з повідомленням сторін та відповідачу надано строк, що не перевищує 15 днів з дня отримання копії вказаної ухвали, для подання відзиву на позов. Позивач в судове засідання не з'явився, його представник подала заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримала в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча належним чином повідомлявся про день слухання справи в суді, подав заяву, згідно якої позовні вимоги визнає в повному обсязі, справу просить розглянути у його відсутності. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи, дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення за правилами спрощеного позовного провадження, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 247,179 ЦПК України, виходячи з наступного: Згідно договору дарування від 23 липня 2013 року, посвідченого приватним нотаріусом Підволочиського районного нотаріального округу Коломійчуком О.І., зареєстрованого в реєстрі за №570, житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON], [INFO]. Згідно будинкової книги для прописки громадян, які проживають в будинку [ADDRESS] та довідки, виданої виконкомом Підволочиської селищної ради № 3824 від 01 листопада 2018 року за зазначеною адресою зареєстровані: позивач [PERSON], 1955 р.н., та його племінник - відповідач [PERSON], [INFO]. У відповідності до актів обстеження матеріально-побутових умов сім'ї від 03 липня 2012 року, 09 жовтня 2015 року, 19 травня 2016 року, 03 травня 2017 року, 03 листопада 2017 року, 11 червня 2018 року,03 вересня 2018 року, 02 жовтня 2018 року - [PERSON], 1982 р.н., за адресою: [ADDRESS] не проживає. Крім того, як убачається із письмових пояснень відповідача, на даний час він перебуває в Росії, на зазначене у позові житло не претендує. Таким чином судом встановлено, що позивач та відповідач зареєстровані за адресою: [ADDRESS] який на праві власності належить позивачу. Відповідач [PERSON] не проживає у даному житловому приміщенні більше одного року, між позивачем, який є власником майна, і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього майна, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався. Відповідно до ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до ч. 2 ст. 319 ЦК України власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім'ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Окрім того, Верховний Суд України в постанові від16 листопада 2016року в справі №6-709цс16 зазначив, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім'ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім'ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім'ї власника без поважних причин понад один рік. Статтею 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном. Відповідно до ст.7 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ч.ч.1,5 ст.81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Згідно ч.ч.1,2 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. За вказаних обставин суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених вимог про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням - житловим будинком по [ADDRESS], у зв'язку з чим право позивача підлягає захисту шляхом задоволення позову. На підставіст.ст.383,391ЦК України,

Outcome: approved