Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-12 00:00:00

Керівник Новоград-Волинської місцевої прокуратури звернулася до суду та просила постановити рішення суду, яким стягнути з відповідача [PERSON] на користь Новоград-Волинської міської ради кошти, затрачені Новоград-Волинським міськрайонним ТМО на стаціонарне лікування потерпілого [PERSON] в сумі 8198,50 грн. В обґрунтування позову зазначає, що розслідуванням у кримінальному провадженні № 12016060090000821 по обвинуваченню [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України встановлено, що 14.05.2016 року близько 14 год. [PERSON] за місцем свого проживання [INFO] в ході бійки з сусідом [PERSON] наніс металевим ломом удар по правій нозі потерпілого, чим заподіяв останньому тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя. Внаслідок неправомірних дій [PERSON] потерпілий [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Новоград-Волинського ТМО з 14.05.2016 року по 08.06.2016 року та на його лікування закладом охорони здоровя було затрачено 8198,50 грн. Вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду від 29.09.2016 року [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України та призначено покарання. Однак затрати на лікування потерпілого [PERSON] Новоград-Волинському ТМО [PERSON] не відшкодував. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав повністю з підстав, зазначених в позові, просив їх задовольнити. Від Новоград-Волинської міської ради надійшов лист, в якому просили судове засідання провести без участі їх представника. Наполягали на задоволенні позову. Відповідач в судовому засіданні позов визнав повністю. Суд відповідно до положень ст. 174 ЦПК України приймає визнання відповідачем позову, оскільки це не суперечить закону та не порушує права, свободи та інтереси інших осіб. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані матеріали справи, судом встановлено наступне. Вироком Новоград-Волинського міськрайонного суду від 29.09.2016 року по справі № 285/2076/16-к встановлено, що 14.05.2016 року близько 14 год. [PERSON] за місцем свого проживання [INFO] в ході бійки з сусідом [PERSON] умисно наніс металевим ломом удар по правій нозі потерпілого, чим заподіяв останньому тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя. Потерпілий отримав відкритий перелом діалізу правої великогомілкової кістки у нижній частині із раною на передньо-внутрішній поверхні правої гомілки у нижній частині в проекції великогомілкової кістки та закритий перелом правої малогомілкової кістки у нижній частині (зовнішньої лодижки). Суд дійшов висновку про винність [PERSON] у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та притягнув відповідача до кримінальної відповідальності (а.с. 5). Обставини завдання тілесних ушкоджень [PERSON], викладені у позовній заяві, відповідають змісту вироку, який 01.11.2016 року набрав законної сили. Відповідно довідки № 890 від 19.05.2017 року [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в травматологічному відділенні Новоград-Волинського МР ТМО з 14.05.2016 року по 08.06.2016 року (25 діб) та на лікування хворого було затрачено 8198,50 грн. (а.с. 6). Згідно\~ст. 61 ЦПК України\~обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Положеннями\~ст. 1206 ЦК України\~передбачено, що особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладові охорони здоровя на лікування потерпілого від злочину. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоровя, що є у державній власності, або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 07.07.1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат» судам слід мати на увазі, що питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого вирішується згідно з "Порядком обчислення розміру фактичних витрат закладу охорони здоров'я на стаціонарне лікування потерпілого від злочинного діяння та зарахування стягнених з винних осіб коштів до відповідного бюджету і їх використання", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України N 545 від 16 липня 1993 року. Як передбачено цим Порядком, сума коштів, що підлягає відшкодуванню, визначається закладом охорони здоров'я, в якому перебував на лікуванні потерпілий, з урахуванням кількості ліжко-днів, проведених ним у стаціонарі, та щоденної вартості його лікування. Термін і обґрунтованість перебування потерпілого від злочину на стаціонарному лікуванні визначається на підставі даних лікувального закладу, де він перебував на лікуванні. До справи має бути приєднана довідка - розрахунок бухгалтерії цього закладу із записом про вартість одного ліжко-дня та загальну суму фактичних витрат на лікування потерпілого. Витрачені на стаціонарне лікування кошти підлягають відшкодуванню у повному обсязі і зараховуються до відповідного державного бюджету залежно від джерел фінансування закладу охорони здоров'я або на рахунок юридичної особи, якій належить останній. На підставі вищевикладеного, приймаючи до уваги визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість заявленого позову та задовольняє його у повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача також судові витрати на користь держави.

Outcome: approved