Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітнього сина [PERSON] без згоди батька . Свої вимоги позивач мотивує тим, що з 19.03.2005 року вона перебувала в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] Від шлюбу мають неповнолітнього сина [PERSON] [INFO]. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області 05.10.2016 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. 04.02.2017 року Житомирським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб. Відповідач [PERSON] участі у вихованні дитини не бере, не цікавиться її моральним, духовним розвитком, здоров'ям. Дитина весь час проживає з матір'ю яка займається її вихованням та матеріальним забезпеченням. Позивач зазначила, що вона планує здійснити поїздку за кордон для відпочинку та розвитку дитини. В судове засідання позивач не з'явилася. Надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач в судове засідання не з'явився про день, час та місце судового розгляду справи повідомлений належним чином. Представник третьої особи: Органу опіки і піклування Садківської сільської ради Житомирського району, Житомирської області, с. Садки в судове засідання не з'явився. У відповідності до ст. 169 ч. 4 ЦПК України, суд вважає можливим розглянути справу на підставі наявних в ній даних та доказів - в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 05.10.2016 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано. Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] [INFO] Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначила, що вона планує здійснити поїздку за кордон для відпочинку та розвитку дитини. Статтею 33 Конституції України передбачено, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які установлюються законом. Відповідно до ч.2 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно із ч.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадянами України" за відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. Аналогічне положення міститься у п.2 ч.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою КМ України №57 від 27.01.1995 року, про те, що виїзд громадян України, які не досягли 16-річного віку, здійснюється без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Крім того судом встановлено, що сторони на даний час не спілкуються, виникають труднощі щодо надання згоди відповідачем на виїзд дитини за кордон, при цьому суд приймає до уваги, що не надано жодного доказу, що виїзд за кордон дитини пов'язаний із виїздом на постійне місце проживання разом із матір'ю або довгострокове перебування за межами України з інших причин, а тому суд вважає, що внаслідок ухвалення рішення про задоволення позовних вимог [PERSON] право батька на піклування, спілкування чи виховання дитини жодним чином не порушується і не обмежується. Відповідно до вимог ст.. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно до п.1 ч. 1 ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільною судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. Як зазначається в статті 57 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко - і відеозаписів, висновків експертів. Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову [PERSON] до [PERSON], третя особа: Орган опіки і піклування Садківської сільської ради Житомирського району, Житомирської області, с. Садки про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька. На підставі викладеного,

Outcome: approved