Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, у якому просить визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користуватись будинком [ADDRESS] та стягнути з нього судові витрати. Вимоги мотивує тим, що він є власником житлового будинку, у якому крім нього зареєстрований [PERSON] . Відповідач не проживає в даному будинку більше вісімнадцяти років, не сплачує комунальні послуги, не бере участі в утриманні житла, його власні речі у приміщенні будинку відсутні. Зазначає, що відповідач добровільно не проживає в будинку, місце його проживання йому не відомо і це створює позивачу перешкоди в користуванні його власним майном. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені вимоги, зазначив, що є власником житлового будинку за вказою адресу, відповідач з 2003 року у будинку не з`являється і не проживає, будучи зареєстрованим у його житловому будинку, створює перешкоди у користуванні власністю. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, заяви про відкладення справи суду не надав, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, без поважних причин або неповідомлення ним про причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд вважає можливим провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів, оскільки позивач проти ухвалення заочного рішення не заперечував. Заслухавши вступне слово, дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню, виходячи з наступного. У відповідності до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно (а.с.14). Відповідно до довідки Халявинського старостинського округу Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області, рішенням Халявинської сільської ради вулицю Жовтневу було перейменовану на [ADDRESS] (а.с.18) З Акту обстеження місця проживання та довідки Халявинського старостинського округу Новобілоуської сільської ради Чернігівського району Чернігівської області вбачається, що [PERSON] зареєстрований у [ADDRESS] , але фактично не проживає за зазначеною адресою з 2003 року і по теперішній час. Особистих речей та предметів побуту [PERSON] не виявлено ( а.с.17-19). Факт не проживання [PERSON] за вищевказаною адресою у судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] та [PERSON] .. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України власнику належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Статтею 391 ЦК України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування га розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української PCP (далі ЖК УРСР). Так, наданими позивачем доказами підтверджується факт не використання житла відповідачем за призначенням протягом більше п`яти років, при цьому доказів поважності причин невикористання житла, відсутності особи за місцем реєстрації протягом тривалого часу суду не надано. За таких обставин, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження поважності причин не проживання відповідача у наданому спірному житловому приміщенні понад п`ять років, зібрані у справі докази та їх оцінка свідчать про фактичне таке не проживання, - наявні підстав для визнання відповідача таким, що втратив право користування будинком [ADDRESS] . За таких обставин позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved