Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-25 00:00:00

Короткий зміст вимог позовної заяви 18.10.2021 року позивач звернулася до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, посилаючись на те, що з 09.06.2016 року по 26.04.2019 року вона перебувала у шлюбі з відповідачем [PERSON] . 26.04.2019 року шлюб розірвано за рішенням суду. Від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] . Дитина мешкає разом з нею та знаходиться на її повному утриманні. Коштів на утримання дитини відповідач не надає, практично з дитиною не спілкується. Позивач працює, але враховуючи підвищення цін на продукти харчування, товари для дітей та збільшення витрат на комунальні послуги, особливо в опалювальний період, її доходів на утримання доньки не вистачає. У відповідача інших дітей на утриманні не має, відповідач є працездатною та здоровою людиною, однак добровільно взагалі не надає допомоги на утримання дитини, хоча має таку можливість. Враховуючи, що добровільно відповідач матеріальну допомогу на неповнолітню доньку не надає, позивач просить суд стягнути з відповідача на її користь аліменти в розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, на утримання неповнолітньої доньки [PERSON] , [INFO] , починаючи з дня звернення позивача до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позиція відповідача Відповідач відзиву на позов не надав Процедура судового розгляду Ухвалою Великоновосілківського районного суду Донецької області від 27.10.2021 року відкрито провадження у справі, та призначено перше судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження 26.11.2021 року. Позивач у судове засідання не з`явилася, повідомлена належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомила, просила розглядати справу без її участі . Відповідно до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, ухвала про відкриття провадження у справі разом з додатками надсилалася відповідачу за адресою місця реєстрації, що зареєстроване у встановленому законом порядку. Відповідач, місце реєстрації якого за адресою, зазначеною позивачкою в позовній заяві, підтвердилося відповіддю Відділу реєстраційних повноважень та ведення реєстру Великоновосілківської селищної ради, викликався судом в судове засідання рекомендованим поштовим відправленням про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, згідно з вимогами ст. 128 ЦПК України. Поштове відправлення з вкладенням повернулося до суду без вручення адресату з позначкою листоноші про причини повернення (досилання) «інші причини, що не дали змоги виконати обов`язки щодо пересилання поштового відправлення». Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях, зокрема «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» від 07.07.1989 року, виходить з того, що у випадках коли поведінка учасників судового засідання свідчить про умисний характер їх дій направлений на невиправдане затягування процесу чи зловживання своїм процесуальним правом, суд має реагувати на вказані випадки законними засобами, аби не було знівельовано ключовий принцип - верховенство права, в тому числі проводити судове засідання у відсутність особи, як що таке затягування може нашкодити справі чи іншим учасникам справи. В цьому ж рішенні Європейський суд з прав людини зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Відповідач не повідомив суд про своє фактичне місце проживання, а тому, враховуючи наведене, суд вважає відповідача належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи. За таких обставин, беручи до уваги, що заяв про перенесення судового засідання від сторін до суду не надходило, доказів поважності причин неявки відповідача суду не надано, позивачем надано заяву, у якій просить справу розглядати за його відсутності, у справі є достатньо матеріалів про права та відносини сторін для прийняття законного та обгрунтованого рішення по справі, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності позивача та відповідача. Встановлені судом обставини, норми права, та мотиви їх застосування. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України судове засідання проводилося без технічної фіксації. Відповідно до ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. За нормами ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку про необхідність задоволення позову, виходячи з наступного. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступні фактичні обставини та відповідні ним правовідносини. Сторони зареєстрували шлюб 09.06.2016 року, про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] , видане 09.06.2016 року виконкомом Новопетриківської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області (а.с.8). Рішенням Великоновосілківського районного суду Донецької області від 26.04.2019 року цей шлюб було розірвано (а.с.10). Сторони від шлюбу мають неповнолітню дитину [PERSON] , [INFO] , батьком дитини в свідоцтві про народження зазначений відповідач, свідоцтво про народження від 12.04.2018 року серія [NUMBER] (а.с. 9). Дитина зареєстрована разом з позивачкою за однією адресою, що підтверджується довідкою виконавчого комітету Старомлинівської сільської ради Великоновосілківського району Донецької області від 30.09.2021 року № 2955 (а.с. 11). Відомості про матеріальне становище відповідача позивачем не подані. Відповідач належної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, іншим особам аліменти не виплачує, є працездатним, інвалідом не визнавався, має задовільний стан здоров`я, доказів зворотнього не надано. Відповідно ч.1 ст. 179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставин, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з частинами 1, 2 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права що до здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи положення ч.1 ст.3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. У Принципі 6 Декларації прав дитини, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року зазначено, що дитина для повного та гармонічного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна зростати у піклуванні та під відповідальністю своїх батьків, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВП № 789-ХІІ від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства", кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв`язку з визнанням позову відповідачем суд роз`яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. За таких обставинах суд вважає, що вимоги позивача про стягнення аліментів в розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) відповідача щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи із дня пред`явлення цього позову до суду та до досягнення дитиною повноліття, підлягають задоволенню в повному обсязі, розмір аліментів необхідно визначати з усіх видів заробітку відповідача. Зазначене узгоджується й з правовим висновком, викладеним у Постанові Верховного Суду України у справі № 6-1798цс16 від 19.10.2016 р. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Також, суд зазначає, що у разі зміни місця проживання дитини, або матеріального становища батьків, або інших обставин, що мають істотне значення, сторони не позбавлені можливості звернутись до суду з вимогами про зміну розміру аліментів, або їх скасування. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Відповідно до ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Таким чином, необхідно допустити негайне виконання рішення у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 1 п. 6 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Щодо судових витрат Згідно ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Враховуючи, що при звернені до суду позивач звільнена від сплати судового збору, позовні вимоги задоволені, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн.

Outcome: approved