Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Оболонського районного суду м. Києва в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про встановлення порядку користування квартирою. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що вона є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] . Загальна площа згаданої квартири становить 73,8 кв. м. Вона обладнана двома лоджіями площею 3,1 кв. м і 2,4 кв. м та складається з двох кімнат житловою площею 34,4 кв. м, у тому числі: перша кімната площею 20,4 кв. м, друга кімната площею 14,4 кв. м, передпокою площею 13,4 кв. м, кухні площею 11,5 кв. м, тамбура площею 1,9 кв. м, ванної площею 4,2 кв. м, вбиральні площею 2,9 кв. м. [PERSON] стверджувала, що вона не може дійти згоди з відповідачем щодо порядку користування квартирою [ADDRESS] . З урахуванням наведеного позивач просила суд встановити порядок користування квартирою [ADDRESS] , виділивши їй в користування кімнату площею 13,4 кв. м з лоджією, вихід на яку є цієї кімнати, відповідачеві - кімнату площею 20,4 кв. м з лоджією, вихід на яку є цієї кімнати, залишивши у спільному користуванні передпокій, кухню, тамбур, ванну та вбиральню. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву [PERSON] до суду не подав. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги свого довірителя з мотивів, наведених у позовній заяві. Відповідач та його представник у судовому засіданні проти позову заперечували, пояснили, що між сторонами справи склались неприязні стосунки. [PERSON] пограбувала [PERSON] , також намагалась його отруїти. Відповідач та його представник стверджували, що спільне проживання сторін справи у квартирі [ADDRESS] не можливе, а тому просили суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позовних вимог щодо встановлення порядку користування цією квартирою. Заслухавши вступні слова представника позивача, відповідача та його представника, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. Судом з`ясовано, що сторонам справи на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . Частки співвласників є рівними, кожному з них належить 1/2 частина квартири (а. с. 5-6, 7-9). У технічному паспорті на квартиру зазначено, що її загальна площа становить 73,8 кв. м. Вона обладнана лоджіями площею 3,1 кв. м і 2,4 кв. м та складається з двох кімнат житловою площею 34,4 кв. м, у тому числі: перша кімната площею 20,4 кв. м, друга кімната площею 14,4 кв. м, передпокою площею 13,4 кв. м, кухні площею 11,5 кв. м, тамбура площею 1,9 кв. м, ванної площею 4,2 кв. м, вбиральні площею 2,9 кв. м (а. с. 13-14). Між сторонами справи склались неприязні стосунки, між ними виникають конфлікти, вони не можуть досягти згоди щодо порядку користування квартирою [ADDRESS] . На сьогодні у спірній квартирі мешкає відповідач. За приписами ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Ч. 1 ст. 356 ЦК України передбачено, що власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Нормою ч. 3 ст. 358 ЦК України визначено, що кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Пленум Верховного Суду України в п. 14 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист приватної власності" роз`яснив, що квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення з самостійними виходами, які можуть використовуватися як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Норма ч. 3 ст. 358 ЦК України свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленості. Водночас при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. У цій справі спірні правовідносини стосуються не поділу квартири, а встановлення порядку спільного користування нею. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, у користування сторонам спору необхідно надати приміщення, адекватні розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому, як зазначив Верховний Суд у своїй постанові від 08 серпня 2018 року у справі № 308/11707/14-ц, допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Зважаючи на те, що сторонам справи неможливо виділити в користування ті частини спільного майна в натурі, які б точно відповідали їх частці у праві спільної часткової власності, суд при встановленні порядку користування квартирою [ADDRESS] вважає за необхідне відійти від відповідності реальних часток ідеальним. Встановлюючи порядок користування квартирою [ADDRESS] , суд дійшов висновку про необхідність виділити в користування [PERSON] кімнату площею 14,0 кв. м, [PERSON] - кімнату площею 20,4 кв. м. Також суд виділяє сторонам справи у користування лоджії, вихід на які є лише з кімнат, виділених судом їм у користування. Поряд з цим суд залишає у спільному користуванні сторін справи передпокій, кухню, тамбур, ванну та вбиральню. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч. 1 ст. 12 ЦПК України), обов`язок доказування покладається на сторін (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Так, відповідно до приписів ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, тобто щодо обставин, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України). Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідачем не доведено з покликанням на належні, допустимі та достовірні докази неможливість проживання сторін справи в одному житлі. Надані [PERSON] докази свідчать про звернення його до правоохоронних органів щодо ймовірного вчинення [PERSON] кримінальних правопорушень, а не про доведеність її винуватості. Відповідач [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи. Порядок розподілу та відшкодування судових витрат регламентується ст. 141 ЦПК України, зокрема якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч. 6 цієї статті). Зазначене стосується й випадку, коли рішення ухвалено на користь позивача, а відповідач звільнений від сплати судового збору (такий висновок сформульований Верховним Судом України у постанові від 01 березня 2017 року у справі № 6-152цс17). Отже, судовий збір у сумі 840,80 грн підлягає компенсації позивачеві за рахунок держави.

Outcome: approved