Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-31 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернулася до суду з вищеназваним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що вона є власником 2/3 частини трикімнатної квартири, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом. Власником 1-3 частини вказаної квартири є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло №Ж-1455 від 18.08.1993 року. Крім того в даній квартирі на реєстраційному обліку знаходиться [PERSON] та син позивача [PERSON]. В листопаді 2006 року Відповідач виїхав на постійне місце проживання до Київської області. З того часу Відповідач у квартирі не з'являється, не сплачує комунальні платежі, не отримує кореспонденцію, особистих речей його в квартирі не має. Враховуючи те, що [PERSON] без поважних причин тривалий час, не мешкає у вищезазначеній квартирі, позивач просить визнати його особою, що втратила право користування жилим приміщенням. В судовому засіданні позивач не була присутньою, до початку розгляду справи надала заяву про розгляд справи у її відсутність, наполягала на задоволенні позовних вимог, не заперечувала проти ухвалення заочного рішення. Третя особа в судове засідання не з"явилася, до початку розгляду справи надала заяву про розгляд справи у її відсутність, не заперечувала проти задоволення позову. Відповідач у судовому засіданні не з"явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, заяви про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходило, заперечень не надано, тому суд розглядає справу у відсутність відповідача з ухваленням заочного рішення. Враховуючи викладене, суд вважає, що судове засідання можливо провести без участі сторін, на підставі наявних у справі доказів, без фіксування судового засідання технічними засобами, що буде відповідати вимогам ст.197 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги Виконкому Дзержинської районної у місті ради підлягають задоволенню. Судом встановлено, що відповідно до довідки №71 за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] (а.с. 19). Власником 1/3 частини вказаної квартири є [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло №Ж-1455 від 18.08.1993р. виданого управлінням житлово-комунального господарства виконавчого комітету Криворізької міської ради та рішення суду від 27.08.2007 року (а.с.9, 13-14). З акту б/н від 18.07.2011 року вбачається, що [PERSON] [INFO] не мешкає в квартирі [ADDRESS] за вказаною адресою з листопада 2006 року (а.с.6). Згідно з ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно з ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 15 ЦК України у частині 1 визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, припинення дії, яка порушує право (ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСР право користування житловим приміщенням зберігається за відсутнім наймачем понад шість місяців у випадках, прямо передбачених діючим законодавством. Статтею 72 ЖК Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки. Згідно з ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Однак, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З матеріалів справи вбачається, що відповідач понад встановлений законом термін без поважних причин не проживає в спірній квартирі, із заявами до уповноважених органів про причини своєї відсутності не зверталася, обов'язки по сплаті комунальних послуг не несе. Поважні причини відсутності відповідача в спірній квартирі понад встановлені строки судом не встановлено. Докази наявності домовленості між Відповідачем та Позивачем з приводу користування житлом суду не представлено. У зв'язку з наведеним, суд вважає, що дійсно відповідач [PERSON] не мешкає в квартирі [ADDRESS], без поважної причини понад встановлені законом строки, при цьому є зареєстрованим в ній, чим чинить перешкоди у користуванні власністю, крім того накопичується заборгованість за житлові послуги, тому суд вважає за доцільне визнати відповідача таким, що втратив право на користування даною квартирою. Відповідно до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, рішення суду про визнання відповідача таким, що втратили право користування жилим приміщенням, у відповідності до ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є підставою для подальшого зняття останніх з реєстрації в цьому приміщенні. Відповідно до ст.ст. 15-16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З врахуванням встановлених в судом обставин справи, суд оцінюючи, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що вимоги позивача знайшли своє доведення в судовому засіданні, з підстав викладених вище, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд керується ст. 88 ЦПК України відповідно до якої, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача підлягає стягненню сплачена сума судового збору в розмірі 229, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved