Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, вимоги якого у ході розгляду справи уточнив (заява від 11.07.2019 року (т. 2 а.с. 5-7), та остаточно просив визнати недійсним договір іпотеки за №8088, укладений 13.08.2014 року іпотекодавцем [PERSON] та іпотекодержателем [PERSON] , який посвідчено та внесено запис про його реєстрацію до реєстру №15127451 приватним нотаріусом Стражник Т.О., скасувати та виключити обтяження речових прав на нерухоме майно за номером 15128920, а саме заборону не нерухоме майно, житлову квартиру [ADDRESS] , внесену до реєстру обтяжень, номер запису про обтяження 6669519 приватним нотаріусом Стражник Т.О., судові витрати стягнути з відповідачів. Обґрунтовуючи заявлені позовні вимоги, позивач вказав, що 30.10.2015 року він взяв участь у проведенні електронних торгів з реалізації арештованого нерухомого майна, а саме квартири [ADDRESS] (лот № 102708 ) та став переможцем торгів, придбавши заявлену квартиру за 385 467,00 грн. Придбана квартира раніше належала [PERSON] та реалізовувалася Богунським відділом державної виконавчої м. Житомир Головного територіального управління юстиції в Житомирській області при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження №39280218 від 22.07.2013 року про стягнення заборгованості зі [PERSON] на користь фізичних та юридичних осіб. Організатором торгів було державне підприємство «Сетам». На підставі акту про проведені електронні торги, затвердженого в.о. начальника Богунського відділу державної виконавчої м. Житомир Головного територіального управління юстиції в Житомирській області Карпюком С.В. 24.11.2015 року, [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака В.Я. з метою оформлення права власності на придбану квартиру. 25.12.2015 року нотаріус посвідчив, що [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] , яка раніше належала [PERSON] . Разом з тим, нотаріус виніс рішення від 25.12.2015 року про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень, оскільки ним було встановлено, що право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12.01.2012 року. Однак, вказане рішення суду першої інстанції Апеляційним судом Житомирської області скасоване рішенням від 13.01.2015 року. 02.02.2016 року державним реєстратором Житомирського МУЮ Баренком Є.О. було прийнято рішення №28032447 про скасування державної реєстрації права власності на спірну квартиру. Також, державним реєстратором Житомирського МУЮ Баренком Є.О. 09.02.2016 року відмовлено [PERSON] у реєстрації його права власності на спірну квартиру у зв`язку з наявним обтяженням речових прав на нерухоме майно, тобто накладення заборони відповідно до договору іпотеки за №8088 від 13.08.2014 року, який укладено між [PERSON] та [PERSON] . Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 11.01.2016 року звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором від 13.08.2014 року та визнано за [PERSON] право власності на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] . 22.11.2016 року рішенням Апеляційного суду Житомирської області рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено нове про відмову у задоволенні позову. Крім того, рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24.01.2018 року, яке залишено без змін постановою Апеляційного суду Житомирської області та постановою Верховного Суду від 18.12.2018 року відмовлено відповідачам у задоволенні позову про визнання недійсними результатів електронних торгів та акту про проведення електронних торгів Ухвалою від 03.12.2018 року суддею Богунського районного суду м. Житомира Чішман Л.М. справу прийнято до свого провадження. (т. 1 а.с. 191-192) У судове засідання 08.04.2020 року позивач та його представник не з`явилися, від представника позивача [PERSON] надійшла до суду заява, у якій він просив розгляд справи проводити без їх участі та вказав, що позовні вимоги, викладені в уточненій позовній заяві, підтримують та просять задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, у тому числі шляхом неодноразової публікації оголошень про виклик до суду на офіційному веб-порталі «Судова влада України», причини неявки суду не повідомили, відзив не подали . Третя особа [PERSON] та її представник [PERSON] у судове засідання не з`явилися, представник [PERSON] подав до суду заяву, у якій просив розгляд справи проводити без їх участі та вказав, що позовні вимоги не визнають та просять відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи Богунського відділу державної виконавчої м. Житомир Головного територіального управління юстиції в Житомирській області у судове засідання не з`явився, у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без його участі. Третя особа приватний нотаріус Стражник Т.О. у судове засідання не з`явилася, у матеріалах справи міститься заява про розгляд справи без її участі. Треті особи [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, на підставі ст.ст. 211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини четвертої статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 316, ст. 317 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Пленумом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п. 33 постанови від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що відповідно до положень статей 391, 396 Цивільного кодексу позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до протоколу проведення електронних торгів №126457, 30.10.2015 року відбулися торги по лоту №102708 - двокімнатна квартира загальною площею 51,2 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , вартість якої складає 385467,00 грн. Переможцем конкурсу став [PERSON] . (т. 1 а.с. 4) 24.11.2015 року державним виконавцем Богунського відділу державної виконавчої м. Житомир Головного територіального управління юстиції в Житомирській області Ткачук Л.В. при примусовому виконанні зведеного виконавчого провадження №39280218 від 22.07.2013 року про стягнення заборгованості зі [PERSON] на користь фізичних та юридичних осіб складено акт про проведені електронні торги: лот №102708, а саме квартира [ADDRESS] , загальною площею 51,2 кв.м., житловою площею 29,0 кв.м., складається з двох кімнат та службових приміщень, та належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 17.10.2006 року, виданого Виконкомом Житомирської міської ради, яка була реалізована в системі електронних торгів арештованого майна (СЕТАМ) 30.10.2015 року Державним підприємством «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України, згідно протоколу №126457 від 30.10.2015 року. Переможцем визнано [PERSON] . (т. 1 а.с. 6) 25.12.2015 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. видано свідоцтво, яким посвідчено, що [PERSON] належить на праві власності майно: двокімнатна квартира [ADDRESS] . (т. 1 а.с. 7) Однак, рішенням приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Сєтака В.Я. №27543455 від 25.12.2015 року відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , оскільки нотаріусом виявлено суперечності між заявленими та вже зареєстрованими правами на вказану квартиру, а саме у поданому акті державного виконавця від 24.11.2015 року зазначено, що власником квартири є [PERSON] , однак відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] на підставі рішення Богунського районного суду м. Житомир від 12.01.2012 року. Також встановлено наявність записів про іпотеку за №6668847 від 13.08.2014 року та обтяження №6669519 від 13.08.2014 року, яке накладено на вказану квартиру. (т. 1 а.с. 8) Також, рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Житомирського міського управління юстиції Баренко Є.О. №28162814 від 10.02.2016 року відмовлено у державній реєстрації права приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , оскільки встановлено наявність зареєстрованого обтяження речових прав на нерухоме майно. (т. 1 а.с. 9) Згідно Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна - квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , зареєстровано договір іпотеки №8088 від 13.08.2014 року, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т.О., іпотекодавцем за яким є [PERSON] , іпотекодержателем - [PERSON] Договір іпотеки укладено на забезпечення основного зобов`язання - договору позики від 13.08.2014 року на суму 240 000,00 грн. На підставі договору іпотеки №8088 від 13.08.2014 року зареєстровано обтяження - заборону на нерухоме майно. (т. 1 а.с. 12-14) Встановлено, що у вересні 2017 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до суду із позовом, в якому просили визнати недійсними результати електронних торгів, проведених 30.10.2015 року Житомирською філією Державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України з реалізації лота №102708 двокімнатної квартири загальною площею 51,2 кв.м., що розташована за адресою: [ADDRESS] , та визнати недійсним акт про проведення електронних торгів від 24.11.2015 року, виданий на підставі протоколу №126457 про проведення електронних торгів. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира №295/10613/17 від 24 січня 2018 року позов залишено без задоволення. Постановою Апеляційного суду Житомирської області від 28.03.2018 року та постановою Верховного Суду від 18.12.2018 року рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 24 січня 2018 року залишено без змін. (т. 1 а.с. 144-147, 205-207) Згідно ч. 5 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зазначено, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Частина перша ст. 575 ЦК України визначає, що іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. У статті 1 Закону України «Про іпотеку» міститься поняття іпотеки, що є видом забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Як вбачається з матеріалів справи, 13.08.2014 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримала грошові кошти в розмірі 240 000,00 грн. строком до 11.05.2016 року. З метою забезпечення зобов`язань за договором позики між [PERSON] та [PERSON] цього ж дня укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець [PERSON] передала, а [PERSON] - іпотекодержатель, прийняла, з метою забезпечення зобов`язань за договором позики від 13.08.2014 року предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] . На час укладення договору іпотеки квартира [ADDRESS] , належала [PERSON] на підставі рішення Богунського районного суду м. Житомира від 12.01.2012 року. Так, у жовтні 2011 року [PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просила визнати дійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , укладений 18.01.2010 року між нею та [PERSON] та визнати за нею право власності на зазначену квартиру. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира №2-981/12 від 12 січня 2012 року позов задоволено частково. Визнано дійсним договір дарування, укладений між [PERSON] та [PERSON] 18.01.2010 року квартири [ADDRESS] . Визнано право власності на зазначену квартиру за [PERSON] (т. 1 а.с. 18-20) 25.06.2014 року на підставі рішення Богунського районного суду м. Житомира №2-981/12 від 12 січня 2012 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про право власності [PERSON] на квартири [ADDRESS] . (т. 1 а.с. 12). Однак, 13.01.2015 року Апеляційний судом Житомирської області ухвалено рішення, яким рішення Богунського районного суду м. Житомира №2-981/12 від 12 січня 2012 року скасовано та ухвалено нове - про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання дійсним договору дарування та визнання права власності на квартиру за безпідставністю. Рішення суду апеляційної інстанції мотивовано тим, що договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню (ч. 2 ст. 719 ЦК України) та державній реєстрації (ст. 334 ЦК України, п.1.4 Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 року). Однак, договір дарування, квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 18.01.2010 року, не було нотаріально посвідчено і не здійснено його державну реєстрацію. (т. 1 а.с. 18-20) Таким чином, договір дарування, квартири [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] 18.01.2010 року, є недійсним з моменту його укладення. 02.02.2016 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про скасування права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . (т. 1 а.с. 12) Внаслідок винесення рішення Апеляційний судом Житомирської області від 13.01.2015р. відбулося відновлення суб`єктивного речового права на спірну квартиру у [PERSON] , у зв`язку із чим у іпотекодавця [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] не виникло. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про іпотеку», предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об`єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. Відсутність хоча б однієї з указаних ознак є підставою для визнання договору іпотеки недійсним. Крім того, у жовтні 2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , у якій просила звернути стягнення за договором позики на предмет іпотеки. В обґрунтування позову зазначила, що 13.08.2014 року вона уклала договір позики з відповідачем [PERSON] , відповідно до якого остання отримала грошові кошти в розмірі 240 000,00 грн. строком до 11.05.2016 року. З метою забезпечення зобов`язань за договором позики між позивачем та відповідачем укладено договір іпотеки, відповідно до якого іпотекодавець [PERSON] передала, а [PERSON] - іпотекодержатель, прийняла, з метою забезпечення зобов`язань за договором позики від 13.08.2014 року предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS] . Рішенням Богунського районного суду м. Житомира №295/14544/15-ц від 11.01.2016 року позов задоволено, звернуто стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки відповідно до п. 11.3.1. договору іпотеки від 13.08.2014 року, а саме: визнано за [PERSON] право власності на предмет іпотеки: об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 51,2 кв.м., вартістю 388688,00 грн., що належить [PERSON] в рахунок основного боргу - загального розміру вимог в сумі 240000,00 грн., що підлягають сплаті іпотекодержателю. (т. 1 а.с. 63-64) Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 22.11.2016 року рішення Богунського районного суду м. Житомира від 11.01.2016 року скасовано та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Як на підставу для скасування рішення Богунського районного суду м. Житомира №295/14544/15-ц від 11.01.2016 року апеляційний суд постався на те, що судом звернуто стягнення на предмет іпотеки відповідно до п. 11.3.1 договору іпотеки від 13.08.2014 року, а саме: визнано за [PERSON] право власності на предмет іпотеки: об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] , загальною площею 51,2 кв.м., вартістю 388 688 грн., що належить [PERSON] , в рахунок основного боргу - в сумі 240 000 грн., що підлягають сплаті іпотекодержателю. Разом з тим, виконати судове рішення неможливо, оскільки до ухвалення судом першої інстанції рішення суду, [PERSON] 25 грудня 2015 року на підставі акту про проведені електронні торги було видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] . Відтак, рішення у справі прямо впливає на права та законні інтереси [PERSON] стосовно спірного майна, проте у порушення наведених вимог процесуального права суд першої інстації не вирішив питання про заміну неналежного відповідача або про залучення [PERSON] до участі в справі як співвідповідача. (т. 1 а.с. 99-100) На підставі вищевикладеного, суд зазначає, що в даному випадку не може бути застосовано положення ст. 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з яким у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою, оскільки у момент передачі майна в іпотеку іпотекодавець [PERSON] не була власником квартири [ADDRESS] . Статтею 203 Цивільного кодексу України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається (частина друга статті 215 ЦК України). Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оскаржуваний правочин) (частина третя статті 215 ЦК України). Нікчемний правочин є недійсним у силу прямої вказівки закону за фактом наявності певної умови (обставини). Натомість оскаржуваний правочин ЦК України імперативно не визнає недійсним, допускаючи можливість визнання його таким у судовому порядку за вимогою однієї із сторін або іншої заінтересованої особи, якщо в результаті судового розгляду буде доведено наявність визначених законодавством підстав недійсності правочину у порядку, передбаченому процесуальним законом. При цьому оскаржуваний правочин є вчиненим, породжує юридично значущі наслідки, обумовлені ним, й у силу презумпції правомірності правочину за статтею 204 ЦК України вважається правомірним, якщо не буде визнаний судом недійсним. Таким чином, під час вирішення позову про визнання недійсним оскаржуваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, що передбачені законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, на захист якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки в залежності від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце. На думку суду, оспорюваний договір іпотеки не відповідає вимогам закону, що є підставою для визнання його недійсним, а саме укладений з порушенням вимог ст. 5 Закону України «Про іпотеку», оскільки укладаючи договір іпотеки, іпотекодавець [PERSON] не була власником предмета іпотеки - квартири [ADDRESS] , оскільки в зв`язку з визнанням судом недійсним договору дарування спірної квартири, за яким [PERSON] стала власником даного нерухомого майна, і який є недійсним з моменту його вчинення, а саме з 18.01.2010 р., втрачаються і ті правові наслідки, які з нього випливають. Відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень визначає Закон України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Пунктом 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно п. 5 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяження - заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору. Згідно п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державній реєстрації прав підлягають заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об`єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди, а також їх окремі частини, квартири, житлові та нежитлові приміщення. Відповідно до ч. 2 ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація обтяжень здійснюється на підставі: встановленої законом заборони користування та/або розпорядження нерухомим майном; рішень судів, що набрали законної сили; ухвали слідчого судді, суду, постанови державного виконавця про накладення арешту на нерухоме майно; накладення заборони на відчуження нерухомого майна нотаріусом; рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду; інших актів відповідних державних органів та посадових осіб згідно із законом; договорів, укладених у порядку, встановленому законом. Частиною 2 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Згідно п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 5 від 03 червня 2016 року «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої України приєдналась 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо нього будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Вендітеллі проти Італії» суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власністю після закінчення відповідних розслідувань. Також, Європейський суд з прав людини наголошує на тому, що для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 3 ст. 12 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом ч. 1 ст. 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. На підставі вищевикладеного судом встановлено, що наявність заборони на майно - квартиру [ADDRESS] , за відсутності правових підстав для цього порушує право власності позивача, як законного власника майна, внаслідок чого [PERSON] позбавлений можливості оформити своє право власності на нерухоме майно у встановленому законом порядку та у в повному обсязі користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд. Отже, оцінивши в сукупності всі зібрані по справі докази, враховуючи те, що заборона на майно була накладена у зв`язку з укладенням договору іпотеки, недійсність якого встановлена судом у даній справі, арешт майна обмежує права позивача як власника майна, суд вважає що позов [PERSON] підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України, суд стягує з відповідачів на користь позивача судовий збір у розмірі по 551,20 грн. з кожного.

Outcome: approved