Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою про позбавлення батьківських прав батька дитини - [PERSON] , [INFO] , відносно малолітнього - [PERSON] , [INFO] , мотивуючи позов тим, що 18 серпня 2007 року між нею та відповідачем було укладено шлюб, про що було зроблено актовий запис Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області № 592. Від шлюбу у них є малолітній син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі №175/2486/14-ц від 16 липня 2014 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано. Фактично, їх шлюбні стосунки було припинено на початку 2013 року. З того часу відповідач життям сина взагалі не цікавиться, не приймає участі у його вихованні, не сприяє всебічному розвитку дитини. На сьогоднішній дитина фактично не пам`ятає батька та немає до нього ніяких почуттів, оскільки за останні роки бачився з батьком дуже рідко. З 2014 року позивач з сином проживаємо окремо від відповідача. Дитині забезпечені гідні умови проживання та гармонійна атмосфера оточення. Так як зв`язок з відповідачем відсутній, позивач не має змоги отримати від відповідача нотаріальний дозвіл на виїзд дитини, [PERSON] не може відпочивати та навчатися за межами України. Нагляд за станом здоров`я дитини з моменту її народження і по сьогоднішній день здійснюю лише позивач. Батько участь в цій сфері життя дитини ніколи не приймав. На сьогоднішній день стан здоров`я дитини задовільний. Враховуючи інтереси малолітнього, 01 червня 2017 року на сесії Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області прийнято рішення «Про доцільність позбавлення батьківських прав», тому позивач в інтересах дитини звернулась до суду. Зазначені обставини підтверджують злісність невиконання батьківських обов`язків відповідачем відносно сина. Посилаючись на вказані обставини, норми діючого законодавства просить задовольнити позов. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та просила позов задовольнити, наполягала на розгляді справи та ухваленні рішенні, тому як відповідач навмисно намагається затягнути розгляд справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, надав заяву про відкладення судового розгляду у зв`язку з хворобою, однак підтверджуючих документів щодо погіршення стану здоров`я, суду надано не було. В матеріалах справи наявні заперечення на позовну заяву, згідно якого відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 № 475/97-ВР, гарантовано кожній фізичній або юридичній особі право на розгляд судом протягом розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, у якій вона є стороною. Листом Верховного Суду України від 25.01.2006 № 1-5/45 визначено критерії оцінювання розумності строку розгляду справи, якими серед іншого є складність справи та поведінка заявника. При цьому вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Судом було встановлено, що дана цивільна справа знаходиться в провадженні суду з лютого 2017 року та тривалий час не може знайти свого вирішення. Відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе проводити розгляд справи у відсутність останнього та ухвалити у справі заочне рішення за згодою представника позивача. Представник третьої особи Краснощок О.О. в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. За приписами ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом установлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 164 СК України батьки можуть бути позбавлені батьківських прав у тому разі, коли вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст. 166 СК). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що батьком [PERSON] , є відповідач [PERSON] , [INFO] . В рішенні Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» зазначено, що вирішуючи справи про позбавлення батьківських прав, суд зобов`язаний дотримуватися вимог ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод у частині права заявників на повагу до сімейного життя, зокрема судове рішення має бути побудоване на з`ясованих обставинах: чи були мотиви для позбавлення батьківських прав доречними і достатніми, чи здатне рішення про позбавлення батьківських прав забезпечити належний захист дитини, чи було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини, чи ґрунтується висновок органу опіки на достатній доказовій базі, чи мали батьки достатні можливості брати участь у вирішенні такого питання. Факт ухилення відповідача [PERSON] від виконання своїх батьківських обов`язків підтверджується в судовому засіданні матеріалами справи, а саме: рішенням «Про доцільності позбавлення батьківських прав», наданими в судовому засіданні поясненнями свідків, а саме: [PERSON] , [PERSON] , які підтвердили, що батько не приділяє уваги синові та не виявляє бажання з ним спілкуватися, після їх розлучення відповідач також втратив бажання спілкуватися з сином та приймати участь у його вихованні. Суд критично ставиться до наданого письмово відзиву [PERSON] , щодо неможливості зустрічей з сином у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, часті сварки з колишньою дружиною, під час яких свідком цих конфліктів завжди був неповнолітній син. Оскільки, з цих заперечень вбачається, що відповідач ухиляється від участі у спільному вихованні сина, належного утримання та надання матеріальної допомоги позивачці на утримання сина. Згідно з п.16 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» в якому наголошено, що ухилення батьків від виконання своїх батьківських обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Конвенція про права дитини від 20.11.1989 року, ратифікована Верховною Радою України 27.02.1991 року і набула чинність для України 27.09.1991 року, визначає, що розлучення дитини з батьками може бути необхідним в якнайкращих інтересах дитини у виключних випадках, наприклад, коли батьки взагалі не піклуються про неї. Оскільки дії відповідача засвідчують, що він втратив інтерес до дитини, не має бажання та можливості утримувати, виховувати його, не створює задовільні умови для проживання сина, враховуючи доведеність відсутності певних намагань відповідача проявити турботу про дитину, суд вважає, що є доцільним позбавити його батьківських прав. При вирішенні даного позову судом враховуються вищезазначені обставини, особу відповідача та його ставлення до сина, а тому суд вважає, що в судовому засіданні позовні вимоги знайшли своє підтвердження, обґрунтовані доказами і підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідача.

Outcome: approved