Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Зміївського районного суду Харківської області з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що є власником квартири [ADDRESS] . В цій квартирі у 2018 році він зареєстрував свого сина - відповідача [PERSON] . Однак вже більше 12 місяців відповідач у вказаній квартирі не проживає, за комунальні послуги не сплачує, а фактично мешкає разом зі своєю родиною в [ADDRESS] , яка також подарована відповідачеві позивачем. За утримання квартири [ADDRESS] , відповідач не сплачує, житлом не цікавиться, вивіз всі свої особисті речі, але добровільно зніматися з реєстрації в квартирі не бажає. Натомість позивач, який є пенсіонером та ветераном праці, змушений зі своєї пенсії нести всі витрати, що ставить його в скрутне матеріальне становище, в зв`язку з чим змушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 02.03.2021 року відкрито провадження в цивільній справі та призначено судовий розгляд в порядку спрощеного позовного провадження. В судове засідання учасники справи не з`явились, про дату, час і місце судового розгляду повідомлялись належним чином. Позивач [PERSON] надав до суду письмову заяву, в якій просив розглянути справу по суті без його участі та наполягав на задоволенні позову, не заперечував проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] , який належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду, в тому числі шляхом оголошення на офіційному веб-сайті Судової влади України, повторно в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив, заяв про відкладення розгляду справи, відзиву на позов не подавав (а.с.48). Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 30.03.2021 року на підставі ч.4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України постановлено ухвалити заочне рішення по справі. В зв`язку з неподанням відповідачем відзиву на позовну заяву, суд вирішує спір згідно положень ч.8 статті 178 ЦПК України за матеріалами, наявними в цивільній справі. Судом враховується, що в силу вимог ч.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Зважаючи на те, що всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до положень ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Частинами 1, 3 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. ст. 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Під час судового розгляду встановлено, що позивач є пенсіонером та ветераном праці, що підтверджується пенсійним посвідченням № [NUMBER] , виданим довічно Пенсійним Фондом України 29.08.2018 року та посвідченням № 429 УСЗН Зміївської РДА Харківської області від 20.06.2017 року (а.с.9) Відповідно до Договору дарування Ѕ частини квартири від 21.08.2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Зміївського районного нотаріального округу Харківської області М.Сапко за реєстровим № 2462, та Свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18.10.2008 року, посвідченого державним нотаріусом Зміївської державної нотаріальної контори Чернолясовою Т.В. за реєстровим № 1-3234, позивачеві на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.10-13) Право власності позивача [PERSON] на вказану квартиру зареєстровано в КП «Зміївське бюро технічної інвентаризації», що підтверджується Довідкою № 2265 від 10.08.2016 року (а.с.14) Відповідно до Акту обстеження ОСББ «ТЕМ» від 28.10.2020 року, проведеного головою ОСББ Назаренком Р.В. в присутності свідків, в квартирі [ADDRESS] протягом останніх 12 місяців ніхто не мешкає, хоча за зазначеною адресою зареєстрована одна особа (а.с.16) Копіями квитанцій РГК «Харківгаз», «Харківгаззбут», КП «Комунальник», АТ «Енергозбут» оплату за утримання приватизованого житла та комунальних послуг проводить позивач [PERSON] (а.с.17-37) Дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд дійшов наступного: Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України визначено зміст права власності, а саме, що власникові належать право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно статті 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 391 ЦК України встановлено, що власник майна вправі вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявні у позивача право власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушення права та з яких підстав. Отже, власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Права власника житлового будинку, квартири визначені в статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 статті 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, у разі виникнення спору між власником та особами, які вселялися в житло у якості членів сім`ї, суд враховує, що право користування житлом має речово-правовий характер, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися згідно з вимогами статей 405,406 ЦК України, зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність особи понад один рік у спірному житловому приміщенні. Матеріали справи свідчать про те, що відповідач [PERSON] був зареєстрований та проживав у спірному житловому приміщенні за згодою власника квартири - свого батька (позивача) і набув право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до пункту 4 частини першої статті 406 ЦК України сервітут припиняється у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] не проживає в спірному житловому приміщенні більше одного року, а отже є обставиною, яка має істотне значення, а тому право відповідача користуватися чужим житлом підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, є обґрунтованою та підлягає задоволенню. Відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати, що складаються з суми сплаченого судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved