Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом про встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу, визнання майна спільною сумісною власністю, визнання права власності на 1/2 частину квартири, автомобіля, визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом та визнання права власності на 1/4 частину спадкового майна Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 29.03.2019 відкрито провадження по справі. Позивач обґрунтовує позовні вимоги тим, що у 2000 році [PERSON] та [PERSON] познайомились. З 28 серпня 2007 року позивач та [PERSON] почали проживати однією сім`єю без реєстрації шлюбу, мали спільний бюджет, в побуті були пов`язані спільними обов`язками, підтримували шлюбні стосунки. [PERSON] та [PERSON] проживали у квартирі [ADDRESS] . Проживаючи однією сім`єю постійно підтримували стосунки з сином [PERSON] , відповідачем по справі. В 2008 році [PERSON] запропонував купити квартиру для нашої сім`ї. У позивача в місті Саки була квартира, яку позивач продала, [PERSON] та [PERSON] придбати квартиру, що підтверджується договором купівлі-продажу. 21 листопада 2008 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. 29 грудня 2011 року перебуваючи у шлюбі ми придбали легковий автомобіль марки «GELLY» моделі «СК 1.5», 2011 року випуску, який був зареєстрований за [PERSON] . [INFO] помер [PERSON] . Після його смерті відкрилась спадщина на квартиру [ADDRESS] , легковий автомобіль «GELLY», земельні ділянки, житловий будинок який розташований в с.Соснова, Переяслав-Хмельницького району, Київської області. Спадкоємцями за законом є позивач, як дружина померлого та син від першого шлюбу - відповідач по справі. Позивач звернулась до П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка. 28 вересня 2016 року позивач отримала свідоцтва про право на спадщину за законом на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та на 1/2 частину легкового автомобіля «GELLY». Позивач не знала, що при видачі свідоцтв про право на спадщину за законом було порушено її право на майно, яке належало на праві спільної сумісної власності з її чоловіком. Нотаріус не роз`яснив позивачу, що вона має право звернутись до суду з позовом про визнання її частки в спільній сумісній власності з її чоловіком. Відповідач отримав свідоцтво про право на спадщину за законом на 1/2 частину на квартиру [ADDRESS] та на 1/2 частину легкового автомобіля «GELLY», моделі «СК 1.5», 2011 року випуску. Квартира [ADDRESS] була придбана позивачем та [PERSON] під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу за спільні кошти, позивач вважає, що квартира є спільною сумісною власністю, а тому відповідач має право на спадкування за законом на 1/4 частину квартири . Автомобіль «GELLY» придбаний позивачем та [PERSON] в шлюбі. Так як автомобіль був придбаний за час шлюбу, то частка в спільній сумісній власності подружжя становить 1/2 частину автомобіля, а 1/2 частина автомобіля належить чоловіку і тому при видачі свідоцтва про право на спадщину за законом нотаріус повинна була вказати, що позивач та відповідач мають право на спадкування за законом по 1/4 частині автомобіля, але цього не було зроблено. У зв`язку з викладеним позивач просить суд встановити факт спільного проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю з 28 серпня 2007 року по 21 листопада 2008 року включно; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 28 вересня 2016 року виданого [PERSON] та [PERSON] про право на спадщину за законом по 1/2 частині квартири [ADDRESS] , яка належала померлому на підставі Договору купівлі-продажу квартири від 31.03.2008, за реєстрованим № 997 та реєстраційного посвідчення № [NUMBER] ; визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 28 вересня 2016 року виданого [PERSON] та [PERSON] про право на спадщину за законом по 1/2 частині легкового автомобіля марки «GELLI» моделі «СК 1.5», 2011 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , тип ТЗ - легковий седан-В, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований у ВРЕР - 12 УДАІ в м.Києві 29.12.2011, який належав померлому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , виданого ВРЕР-12 УДАІ в м.Києві 29.12.2011; в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] ; в порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину легкового автомобіля марки «GELLI» моделі «СК 1.5», 2011 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , тип ТЗ - легковий седан-В, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований у ВРЕР - 12 УДАІ в м.Києві 29.12.2011; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину легкового автомобіля марки «GELLI» моделі «СК 1.5», 2011 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , тип ТЗ - легковий седан-В, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований у ВРЕР - 12 УДАІ в м.Києві 29.12.2011 в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину квартири [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] ; визнати за [PERSON] право власності на 1/4 частину легкового автомобіля марки «GELLI» моделі «СК 1.5», 2011 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , тип ТЗ - легковий седан-В, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований у ВРЕР - 12 УДАІ в м.Києві 29.12.2011 в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] . 23.05.2019 до суду надійшли заперечення від відповідача [PERSON] відповідно до яких зазначено, що 14.02.2016 помер [PERSON] рідний батько [PERSON] . [PERSON] з 14.10.1972 перебував у шлюбі з [PERSON] , з якою розлучився 18.02.1986, під час шлюбу народився [PERSON] , який є єдиним сином та спадкоємцем. 25 квітня 2000 року по 28 серпня 2007 року [PERSON] , перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , проживали в однокімнатній квартирі в [ADDRESS] , вели спільне господарство і на підставі належних документів, отримали від держави трикімнатну квартиру в [ADDRESS] . З серпні 2007 року спадкодавець [PERSON] разом з дружиною [PERSON] продали вказані вище квартири та розлучились. На отримані від продажу квартир кошти спадкодавець [PERSON] відповідно договору купівлі-продажу від 31 березня 2008 року, придбав на своє ім`я двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Позивач [PERSON] була давня знайома сім`ї спадкодавця [PERSON] була в довірливих стосунках з ними, а після розлучення розпочала часто навідуватись до [PERSON] і згодом 21 листопада 2008 року зареєстрували шлюб. Позивач [PERSON] , відповідно до її паспортних даних зареєстрована та проживає в будинку [ADDRESS] з 16 грудня 2010 року. До 09 червня 2009 року відповідач [PERSON] ніде не працювала. Викладені вище докази, повністю спростовують доводи [PERSON] про факт проживання однією сім`єю з спадкодавцем [PERSON] , з 28 серпня 2007 року, наявність спільного бюджету та спільних обов`язків і шлюбних стосунків і факт проживання в квартирі [ADDRESS] . Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 14 листопада 2018 року, у справі №754\\2098\\18, яке набрало законної сили позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні квартири [ADDRESS] задоволено повністю. [PERSON] у шлюбних відносинах з [PERSON] перебувала з 21 листопада 2008 року по 15 лютого 2016 року за період шлюбу придбали за грошові збереження від продажу квартири, тільки рухоме майно автомобіль, меблі в квартирі, а все інше майно спадкодавець придбав з [PERSON] та [PERSON] , а тому у позові останній слід відмовити, яким залишити без змін свідоцтво про право на спадщину за законом від 28.09.2016. У зв`язку з викладеним просить суд відмовити в задоволені позовних вимог та стягнути з [PERSON] , за заподіяні моральні та психологічні страждання мольну шкоду у розмірі 30000 гривень; стягнути з [PERSON] витрати пов`язаних з розглядом справи, а саме: професійну правничу допомогу у сумі 45000грн. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 06.06.2019 витребувано у П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори завірену копію спадкової справи [PERSON] , який помер [INFO] . 04.07.2019 до суду на виконання ухвали суду від 06.06.2019 надійшла копія спадкової справи [PERSON] , який помер [INFO] від П`ятнадцятої Київської державної нотаріальної контори. 14.08.2019 до суду надійшла відповідь на відзив від представника позивача [PERSON] . відповідно до якої зазначено, що [PERSON] з 25 квітня 2000 року по 28 серпня 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Дійсно шлюб був зареєстрований, але сторони не проживали однією сім`єю, так як цей шлюб був фіктивний. Квартиру [ADDRESS] [PERSON] отримав у 1995 році. В квартирі з 05 грудня 1995 року були зареєстровані [PERSON] та його матір [PERSON] . 25 квітня 2000 року в квартирі були зареєстровані [PERSON] та її донька [PERSON] . З 01 листопада 2005 року в квартирі був зареєстрований батько [PERSON] - [PERSON] . В квартирі [ADDRESS] [PERSON] та її донька ніколи не проживали, а проживали в м.Севастополь, АР Крим в даній квартирі проживали [PERSON] , [PERSON] та матір [PERSON] . Відповідно ордеру № 02330 серія Б від 28 грудня 2006 року [PERSON] отримав на сім`ю з чотирьох осіб він, його матір, [PERSON] та її доньку, трикімнатну квартиру [ADDRESS] . Те що у [PERSON] та [PERSON] шлюб був фіктивний підтверджується довідкою ЖЕК № 210 від 14 січня 2008 року, про те що в квартирі [ADDRESS] з 06 лютого 2007 року зареєстрований [PERSON] , [PERSON] та її донька ніколи не проживали в квартирі [ADDRESS] . В запереченні відповідач посилається на те, що [PERSON] та [PERSON] в серпні 2007 продали квартиру [ADDRESS] та розлучились. Це не відповідає дійсності, так як квартира [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 15 січня 2007 належить на праві власності батькові [PERSON] - [PERSON] . Відповідач стверджує, що позивач до 09 червня 2009 року ніде не працювала. Однак, з 10 вересня 2003 року і по 29 жовтня 2003 року позивач працювала на «Хлібокомбінат № 2» в м. Києві, а з 03 листопада 2003 року працювала медсестрою. Відповідач в запереченні вказує на те, що позивач давня знайома сім`ї [PERSON] , після розлучення [PERSON] розпочала часто навідуватись до [PERSON] , згодом зареєструвала шлюб з останнім. Позивач не погоджуюсь з цим, так як з кінця вересня 2002 року проживала разом з [PERSON] однією сім`єю. Після купівлі за спільні кошти квартири [ADDRESS] , позивач та [PERSON] за спільні кошти почали робити ремонт в квартирі, це підтверджується особистими записами позивача. Представник позивача - адвокат Червінська М.Л. в судових засіданнях підтримали позовні вимоги та просили їх задовольнити у повному обсязі, посилаючись на докази які містяться в матеріалах справи та на обставини, які викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] та представник - адвокат Сікач О.М. в судових засіданнях заперечували проти позовних вимог, просили суд відмовити в задоволені позовних вимог. Третя особа П`ятнадцята Київська державна нотаріальна контора представника в судові засідання не направила, в матеріалах справи міститься заява про розгляд справи за відсутності їх представника. В судовому засіданні 28.10.2019 були допитані свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , судом взято до уваги показання свідків, як докази по справі, що відповідає статтям 76-80 ЦПК України. Свідок [PERSON] , зазначила, що була другом як позивачки так і покійного [PERSON] , підтвердила, що вони проживали однією сім`єю з 2004 року, була на їх весіллі, її чоловік знімав на відео це весілля. У [PERSON] та [PERSON] були дружні сімейні стосунки. Свідок [PERSON] , зазначив, що з позивачкою познайомився на весіллі відповідача в 2007 році. Конкретно які саме були у позивачки та [PERSON] стосунки не може повідомити. Зазначив, що [PERSON] був одружений з ПолонськоюС.А. Свідок [PERSON] , зазначила, що зі слів позивачки дізналась, що [PERSON] та [PERSON] проживали разом приблизно з 2003 року, що [PERSON] був одружений та має сина від першого шлюбу. Підтвердила, що коли приходила до [PERSON] та [PERSON] в гості їх стосунки відповідали справжній сім`ї. Свідок [PERSON] , зазначила, що відповідач є її чоловіком з яким вона познайомилася в 2006 році і те, що на той час покійний [PERSON] був одружений. Підтвердила, що на їх весіллі з відповідачем в 2007 році, [PERSON] дійсно був з позивачкою, але одружились вони лише в 2008 році. Також підтвердила, що позивачка приїжджала допомагати по догляду за дітьми відповідача. Відповідно до 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін і дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, вислухавши учасників справи, свідків, оцінивши докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення про задоволення позову, з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У період з 14.10.1972 по 18.02.1986 [PERSON] та [PERSON] перебували в шлюбі. Від шлюбу [PERSON] та [PERSON] мають сина [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . З 25.04.2000 по 28.08.2007 [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, про що не заперечувалося учасниками справи. Однак, судом установлено, що з 2007 року по день реєстрації шлюбу [PERSON] проживав разом з [PERSON] , однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Були пов`язанні спільним побутом, який ґрунтувався на спільному бюджеті, що підтверджується матеріалами справи, а саме фотокартками, показами свідків, особистими записами позивача та копіями квитанцій на ім`я [PERSON] про придбання будівельних матеріалів і меблі, які відповідають даті покупки квартири та здійсненню ремонту в спірній квартирі. У суду не має підстав ставити під сумнів достовірність і правдивість фактів, повідомлених свідками, оскільки всі зазначили, що позивачка та покійний [PERSON] дійсно знайомі з 2007 року, на свята приходили завжди разом, ще до свого весілля мали спільні взаємовідносини. Даних про їхню заінтересованість в результаті розгляду справи відсутні, їх показання об`єктивно підтверджуються і не суперечать іншим наданим доказам. Крім того, у судовому засіданні представником позивача були надані послідовні та логічні пояснення і докази про проживання однією сім`єю [PERSON] та [PERSON] , що не викликають сумніву щодо їх достовірності, тому суд бере їх до уваги. Належних та допустимих доказів, як це передбачено ст. 76-79 ЦПК України, які б спростовували докази надані стороною позивача відповідачем та його представником суду не надано. Відповідно до частин першої, другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. За приписами частини другої статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Подружжя вважається сім`єю і тоді, коли дружина та чоловік, у зв`язку з навчанням, роботою, лікуванням, необхідністю догляду за батьками, дітьми та з інших поважних причин не проживають спільно. Для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу потрібно враховувати наявність у сукупності ознак, що притаманні наведеному визначенню. При цьому, слід зауважити, що таке проживання не є підставою для виникнення у чоловіка і жінки прав та обов`язків подружжя (частина друга статті 21 СК України). Отже, чоловік і жінка, які спільно проживають без шлюбу, можуть складати сім`ю, але статусу подружжя не набувають. Відповідно до ст. 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Тобто, при застосуванні статті 74 СК України слід виходити з того, що указана норма поширюється на випадки, коли чоловік і жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі та між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Крім того, для визнання майна, придбаного під час фактичних шлюбних відносин, спільною сумісною власністю необхідні докази: ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї. Встановлення факту проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без реєстрації шлюбу має значення для захисту матеріальних інтересів позивача. Таким чином, суд вважає за можливим та на підставі викладеного, встановити факт проживання [PERSON] разом з [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу в період часу з 28 серпня 2007 року по 21 листопада 2008 року включно, оскільки в матеріалах справи достатньо доказів ведення спільного господарства, наявності у сторін спільного бюджету, проведення спільних витрат, придбання іншого майна в інтересах сім`ї, що особливо прослідковується саме з копії особистого зошиту позивачки з записами покупок та планами на день. Як судом установлено, що 31.03.2008 між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дмухом Б.Л., зареєстровано в реєстрі № 997, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 31.03.2008 продавці [PERSON] , [PERSON] передають у власність покупцю, а покупець [PERSON] приймає і зобов`язується оплатити квартиру за номером [ADDRESS] . Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. Пленум Верховного Суду України у постанові N 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснив, що при застосуванні ст. 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі N 6-1026цс15 майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. У зв`язку із цим суду під час вирішення спору щодо поділу майна, набутого сім`єю, слід установити не лише факт спільного проживання сторін у справі, а й обставини придбання спірного майна внаслідок спільної праці. Таким чином, враховуючи, що спірна квартира набута [PERSON] та [PERSON] за час спільного проживання, то така є об`єктом спільної сумісної власності у зв`язку з чим виходячи з правил рівності часток у спільному майні суд приходить до висновку про необхідність виділити у власність за позивачем 1/2 частину квартири [ADDRESS] . 21.11.2008 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, актовий запис №1705. 29.12.2011 [PERSON] та [PERSON] придбали автомобіль марки «GELLI» моделі «СК 1.5», 2011 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , тип ТЗ - легковий седан-В, реєстраційний номер [NUMBER] , зареєстрований у ВРЕР - 12 УДАІ в м. Києві 29.12.2011 на [PERSON] . Згідно ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 163 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. За загальним правилом статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено статтею 61 СК України, згідно з частиною третьою якої, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права власності. Враховуючи викладене вище та обставини справи, суд вважає, що автомобіль марки «GELLI» моделі «СК 1.5», 2011 року випуску, шасі (кузов, рама) № [NUMBER] , тип ТЗ - легковий седан-В, реєстраційний номер [NUMBER] був спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , так як на момент оформлення покупки останні були офіційно одруженні, а автомобіль був придбаний в інтересах сім`ї, і тому позовна вимога про визнання 1/2частини автомобіля за позивачкою в порядку поділу спільного майна подружжяпідлягає задоволенню. Однак судом установлено, що [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане Відділом реєстрації смерті у м. Києві Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві, актовий запис №2847. Після смерті [PERSON] відкрилося спадщина на майно. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Частка в спільній сумісній власності того з подружжя, хто пережив спадкодавця, не входить до складу спадщини і не включається до спадкового майна після смерті іншого з подружжя. Відповідно до частини першої статті 1267 ЦК України частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. Згідно п. 1.1 глави 11 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у разі смерті одного з подружжя свідоцтво про право власності на частку в їх спільному майні видається нотаріусом на підставі письмової заяви другого з подружжя з подальшим повідомленням спадкоємців померлого, які прийняли спадщину. Таке свідоцтво може бути видано на половину спільного майна. Відповідно до п. 1.2 глави 11 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України у повідомленні, що надсилається спадкоємцям померлого, які прийняли спадщину, зазначається склад спільного майна подружжя, на частку якого другий із подружжя, що є живим, просить видати свідоцтво про право власності, а також роз`яснюється право звернення до суду у випадку оспорювання спадкоємцями майнових вимог того з подружжя, що залишився живим. Згідно із п. 2.2. глави 11 розділу ІІ зазначеного Порядку якщо до складу майна, на частку якого видається свідоцтво, входить майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, нотаріус вимагає подання документів, які підтверджують право власності подружжя на таке майно, крім випадків, передбачених пунктом 3 глави 7 розділу І цього Порядку. У разі смерті одного з подружжя виникає необхідність розмежування частки одного з подружжя у спільній сумісній власності та спадкового майна. Як зазначається у пункті 4.21 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, при оформленні спадщини як за законом, так і за заповітом нотаріус у випадках, коли із правовстановлюючого документа вбачається, що майно може бути спільною сумісною власністю подружжя, повинен з`ясувати, чи є у спадкодавця той з подружжя, який його пережив і який має право на 1/2 частку в спільному майні подружжя. За наявності другого з подружжя нотаріус видає йому свідоцтво про право власності на частку в спільному майні подружжя. 02.03.2016 [PERSON] , звернулася до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після смерті чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] . 29.03.2016 [PERSON] звернувся до П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] . Відповідно до Свідоцтв про спадщину за законом (від 28.09.2016 та від 09.12.2016), посвідчені [PERSON] , державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори спадкоємцями майна [PERSON] , а саме: квартири [ADDRESS] , житловий будинок [ADDRESS] , легковий автомобіль марки «GELLI», є його син [PERSON] та дружина [PERSON] . Згідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] та 1/2 частини легкового автомобіля «GELLY» автомобіля марки «GELLY» моделі «СК 1.5», 2011 року випуску. Згідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності [PERSON] є власником 1/2 частини квартири [ADDRESS] та 1/2 частини легкового автомобіля «GELLY» автомобіля марки «GELLY» моделі «СК 1.5», 2011 року випуску. Зокрема порядок визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину врегульовано статтею 1301 ЦК України, якою передбачено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-1316/2227/11 (провадження № 61-12290св18) зазначено, що у статті 1301 ЦК України, як підставу визнання свідоцтва недійсним, прямо вказано лише відсутність права спадкування в особи, на ім`я якої було видане свідоцтво. Це має місце, зокрема, у разі, якщо ця особа була усунена від спадкування; відсутні юридичні факти, що давали б їй підстави набути право на спадкування - утримання, спорідненість, заповіт; у випадку, коли спадкодавець, оголошений у судовому порядку померлим, виявився насправді живим і судове рішення про оголошення його померлим скасоване. Іншими підставами визнання свідоцтва недійсним можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб, включення до свідоцтва майна, яке не належало спадкодавцю на момент відкриття спадщини тощо. Отже, дійсно на час видачі свідоцтв про право на спадщину (28.09.2016) право позивача було порушено, оскільки позивачка [PERSON] набула права на частку спірної квартира в порядку поділу майна подружжя, а тому лише 1/2 частина цієї квартири стала об`єктом спадкування. Крім того відповідно до статей 1222 та 1267 ЦК України [PERSON] щодо автомобіля марки «GELLI» належала до першої черги право на спадкування за законом, як офіційна дружина, однак нотаріусом проігнорований цей факт. А тому суд вважає за необхідним визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 28 вересня 2016 року виданого [PERSON] та [PERSON] про право на спадщину за законом по 1/2 частині квартири [ADDRESS] та свідоцтво про право на спадщину за законом від 28 вересня 2016 року виданого [PERSON] та [PERSON] про право на спадщину за законом по 1/2 частині легкового автомобіля марки «GELLI». Відповідно до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до положень ч.1 ст. 1278 ЦК України, частки кожного спадкоємця у спадщині є рівними, якщо спадкоємець у заповіті сам не розподілив спадщину між ними. Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР, зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952р.) передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном, не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено й у вітчизняному законодавстві. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За змістом цієї норми цивільне право підлягає захисту в разі, коли сторони не перебувають між собою в зобов`язальних відносинах, і при цьому має місце його реальне оспорювання учасником цивільних відносин, унаслідок чого власник майна (у цьому випадку позивач) не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з існуванням сумнівів або претензій щодо спірного майна з боку третіх осіб. Позов про визнання права власності - це позадоговірна вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту приналежності позивачу права власності на спірне майно. Підтвердження в суді права власності на майно здійснюється шляхом підтвердження фактів, що свідчать про володіння спірним майном на праві власності або іншого речового права. Як вбачається з обставин справи, в цьому випадку, воля особи (позивача у даній справі) щодо вільного використання свого права, тобто володіння, користування та розпорядження майном, - зв`язана волею сторонніх осіб, що суперечить вищевказаній презумпції. Таким чином, внаслідок відкриття спадщини у спадкоємців за законом або за заповітом виникає право спадкування. Спадкове майно переходить до спадкоємців лише за умови, що вони виявили згоду щодо прийняття спадщини. Аналізуючи положення вищезазначених процесуальних норм, під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача. Виходячи зі змісту ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі, оскільки є обґрунтованим та доведеними. Також відповідно до положень ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», за яким рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно є правовстановлюючим документом, що підтверджує право власності на вказане майно, тому у сукупності встановлених обставин є підстави для задоволення позовних вимог про визнання за [PERSON] та [PERSON] право власності у порядку спадкування за законом на 1/4частину спірного майна за кожним після смерті [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 4000грн. Враховуючи викладене і

Outcome: approved