Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів у сумі 3000 доларів США, трьох процентів річних за період з 13.02.2020 року до 08.02.2021 року у розмірі 132 долари США, судових витрат зі сплати судового збору в сумі 908 грн. 00 коп. та витрат на правову допомогу в розмірі 10000 грн. В обгрунтування заявлених вимог покликається на те, що у січні 2020 року відповідач пообіцяв йому пригнати автомобіль з-за кордону та розмитнити його за пільговими тарифами. Для цього відповідач взяв у нього в борг 3000 доларів США. 01 лютого 2020 року на виконання усної домовленості в присутності матері позивача - [PERSON] позивачем були передані відповідачу грошові кошти в сумі 3 000 доларів США, про що [PERSON] надав письмову розписку, в якій зобов`язався повернути зазначені кошти до 12 лютого 2020 року. Своїх зобов`язань за вказаною угодою відповідач належним чином не виконав, не пригнав та не розмитнив автомобіль, грошових коштів не повернув. На неодноразові усні та письмові звернення позивача не реагує, зустрічей уникає. У судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Дупак В.Г. позовні вимоги підтримали, покликаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просили позов задовольнити, не заперечували проти заочного розгляду справи. Крім того, позивач зазначив, що на час розгляду справи борг йому відповідачем не повернуто. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, про день, місце та час розгляду справи повідомлений вчасно та належним чином, відзиву на позов не подавав. Згідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, враховуючи те, що відповідач про дату, місце та час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзиву на позов не подав та позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивача його представника, свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази у справі, суд вважає заявлені вимоги обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення. Судом встановлено, що позивач [PERSON] 01 лютого 2020 року передав у присутності свідка [PERSON] громадянину [PERSON] грошові кошти в сумі 3000 доларів США, які останній зобов`язався повернути йому до 12 лютого 2020 року, про що надав письмову розписку. У судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що у її присутності 01 лютого 2020 року її син [PERSON] передав відповідачу [PERSON] під розписку грошові кошти в сумі 3 000 доларів США на розмитнення автомобіля. Відповідач зобов`язався повернути вказані кошти до 12 лютого 2020 року, однак своїх зобов`язань не виконав, грошей не повернув. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають у тому числі з договорів. Згідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору. Відповідно до вимог ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання чи виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками, ст. 1046 ЦК України. Частина 2 ст. 1047 ЦК України передбачає, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц (провадження № 14-360цс19) зазначено, що: «за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що: «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки». Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором ч. 1 ст. 1049 ЦК України. Враховуючи те, що в наданій суду копії розписки прямо зазначено про отримання 01 лютого 2020 року відповідачем грошових коштів від позивача [PERSON] в сумі 3000 доларів США, а також обов`язок їх повернути до 12 лютого 2020 року та належним чином вказане зобов`язання не виконано, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. При цьому суд також враховує правову позицію, викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16 (провадження № 14 446цс18), відповідно до якої у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1 ст. 1046, ч. 1 ст. 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, позивачем заявлено також позовну вимогу про стягнення з відповідача трьох процентів річних за період прострочення з 13 лютого 2020 року по 02 серпня 2021 року. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому суд враховує правовий висновок, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 № 464/3790/16-ц (14-465цс18) відповідно до якого Велика Палата погоджується з висновками судів попередніх інстанцій у частині визначення 3 % річних у доларах США, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Оскільки згідно домовленості сторін борг мав бути повернутий до 12 лютого 2020 року, то з відповідача має бути стягнуто три проценти річних за період з 13 лютого 2020 року до 02 серпня 2021 року у розмірі 132 долари США згідно такого розрахунку: сума санкції = С х 3 х Д / 365 / 100, де С - сума заборгованості; Д - кількість днів прострочення. Зокрема, суд погоджується з розрахунком, наведеним позивачем: 3000 доларів США х 3 х 536 (кількість днів прострочення) : 365 : 100 = 132 долари США. Крім того позивач заявив вимогу про відшкодування витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката у сумі 10000 грн., що підтверджується договором про надання правової допомоги № 07\\06 від 07 червня 2021 року, актом приймання-передання послуг з надання правничої допомоги від 30 липня 2021 року, згідно до якого загальна вартість наданих послуг складає 10000 грн., квитанцію до прибуткового касового ордера № 30/07 про сплату позивачем Адвокатському бюро "Дупака В.Г" коштів за договором № 07\\06 від 07.06.2021 р. у сумі 10000 грн. 00 коп. Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Суд погоджується з доводами позивача про те, що долучені до матеріалів позовної заяви копії документів підтверджують факт надання адвокатом Дупаком В.Г. йому правової допомоги при розгляді цієї справи та розмір витрат на професійну правову допомогу складає 10 000 грн. 00 коп., оскільки такі витрати є співмірні з складністю справи в якій представник здійснював підготовку позовної заяви, надавав консультації та брав участь у судових засіданнях. За наведених обставин позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі. Відповідно до п.1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача також підлягає до стягнення судовий збір, що був сплачений нимпри поданні позову до суду. На підставі викладеного та

Outcome: approved