Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-06 00:00:00

Зміст позовних вимог, пояснення сторін. В квітні 2016 року представник Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу. У позові зазначив, що відповідно до постанови Борівського районного суду від 18 грудня 2012 року та Ухвали Вищого Адміністративного Суду від 11 грудня 2014 року встановлено, що рішення сесії №2551 від 12 вересня 2008 року є протиправним, а звільнення [PERSON] є незаконним. Загальна сума шкоди, завданої територіальній громаді міста Ізюм Харківської області за незаконне звільнення [PERSON] з 31.07.2008 року та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] з 31 липня 2008 року по 20 вересня 2015 року та за період поновлення на посаді з 21 вересня по 17 листопада 2015 року за судовим рішенням склала 512769,60 грн. (450411,91+62357, 69 грн). Просили стягнути з [PERSON], матеріальну шкоду, заподіяну територіальній громаді міста Ізюм Харківської області при здійсненні ним повноважень Ізюмського міського голови на підставі Рішення 40 сесії Ізюмської міської ради 5 скликання від 08.08.2008року № 2494 за фактом незаконного звільнення12 вересня 2008 року першого заступника міського голови з питань управління житлово - комунальним господарством [PERSON] в розмірі 512769,60 грн. (п`ятсот дванадцять тисяч сімсот шістдесят дев`ять гривень 60 копійок) та судові витрати на користь виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області. 18 серпня 2016 року представником позивача надано до суду заяву про збільшення позовних вимог, оскільки загальна сума шкоди завданої територіальній громаді міста Ізюм Харківської області за незаконне звільнення [PERSON] з 31.07.2008 року та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу [PERSON] з 31.07.2008 року по 20 вересня 2015 року та за період поновлення на посаді з 21 вересня по 17 листопада 2015 року за судовим рішенням склала 677836,43 грн. 30 січня 2017 року представником позивача надано до суду заяву про збільшення позовних вимог, оскільки після перерахунку компенсації за невикористану відпустку за період роботи з 31.07.2008 року по 30.07.2016 року з урахуванням індексу заробітної плати та врахуванням вже виплаченої суми заробітної плати та компенсації, внаслідок чого [PERSON] було додатково сплачено суму у розмірі 6359,76 грн. Остаточно просив стягнути з відповідача у справі суму у розмірі 684196,19 грн. 01 березня 2017 року представником позивача надано до суду заяву про збільшення позовних вимог, оскільки після стягнення компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з несвоєчасним виконанням постанови Борівського районного суду Харківської області від 18.12.2012 року у сумі 60963,80 грн. за час вимушеного прогулу з 31.07.2008 року по 20.09.2015 року. Остаточно просив стягнути з відповідача у справі суму у розмірі 745159,99 грн. 15 січня 2018 року представник позивача у справі Швидченко Ю.В. надала відповідь на відзив, де зазначила, що регламентом Ізюмської міської ради 5 скликання прямо передбачена необхідність оповіщення громадян міста та депутатів про скликання сесії міської ради виключно шляхом опублікування відповідного повідомлення в сеті «Обрії Ізюмщини». [PERSON], який на той час виконував обов`язки міського голови, під час винесення розпорядження № 311 від 11 вересня 2008 року про скликання позачергової сесії Ізюмської міської ради Харківської області на 12 вересня 2008 року не було враховано необхідність опублікування відповідного повідомлення в газеті «Обрії Ізюмщини». Таким чином, [PERSON] свідомо порушив п.9 ст .9 регламенту Ізюмської міської ради 5 скликання.(а.с.175-178 т.2). Представник Ізюмської міської ради Швидченко Ю.В. просила стягнути на користь виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області з [PERSON] матеріальну шкоду, заподіяну територіальній громаді міста Ізюм Харківської області при здійсненні ним повноважень Ізюмського міського голови на підставі рішення 40 сесії Ізюмської міської ради 5 скликання від 08.08.2008 року № 2494 за фактом незаконного звільнення 12 вересня 2012 року першого заступника міського голови з питань управління житлово-комунального господарства [PERSON] в розмірі 745159,99 грн.. та судові витрати на користь виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області. Представник Виконавчого комітету Ізюмської міської ради Кисельова Н.С. просила стягнути на користь виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області з [PERSON] матеріальну шкоду, заподіяну територіальній громаді міста Ізюм Харківської області при здійсненні ним повноважень Ізюмського міського голови на підставі рішення 40 сесії Ізюмської міської ради 5 скликання від 08.08.2008 року № 2494 за фактом незаконного звільнення 12 вересня 2012 року першого заступника міського голови з питань управління житлово-комунального господарства [PERSON] в розмірі 745159,99 грн.. та стягнути з [PERSON] судові витрати на користь виконавчого комітету Ізюмської міської ради Харківської області. У судовому засіданні представники позивачів просили позовні вимоги задовольнити та відшкодувати шкоду в порядку регресу завдану [PERSON] Відповідач у справі [PERSON] у судовому засіданні та письмових поясненнях вказав, що не є суб'єктом повної матеріальної відповідальності. Не існує жодного рішення суду де б було доведено його вину у незаконному звільненні першого заступника Ізюмського міського голови [PERSON]. Більш того [PERSON] не було залучено ні у якості відповідача, ні у якості третьої особи у жодну справу, де розглядалося питання незаконного звільнення [PERSON], його поновлення на посаду та виплату вимушеного прогулу. Враховуючи те, що його не було залучено до участі у жодній справі по поновленню [PERSON] на посаді, [PERSON] вважає, що у Виконавчого комітету Ізюмської міської ради немає правових підстав для пред`явлення до нього даного позову в порядку регресу. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні та поясненнях вважав за необхідне залучення співпозивачів у справі, що може бути здійснено за клопотанням позивача, також просив позовну заяву Виконавчого комітету Ізюмської міської ради, який не наділений повноваженнями звертатися до суду про відшкодування нанесеної матеріальної шкоди керівником Виконавчого комітету Ізюмської міської ради, повернути позивачу. Третя особа у справі [PERSON] у судовому засіданні та письмовому поясненні, вказав, що постановою Борівського районного суду від 18 грудня 2012 року, визнано незаконним звільнення [PERSON] з посади першого заступника міського голови з питань ЖКГ. Дане рішення привело до негативних наслідків у вигляді значних фінансових втрат, чим було завдано значної шкоди територіальній громаді міста Ізюм. Зазначив, що відповідальність у справі повинна нести особа, яка порушила порядок звільнення, що встановлений відповідним законодавством. Розгляд справи просив проводити без його участі за наявними у справі доказами. Третя особа у справі [PERSON] до суду з`явився, клопотань або заперечень не надав. Фактичні обставини справи, встановлені судом. 23 лютого 2017 року [PERSON] звернувся до суду з заявою про вступ у справу, як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, оскільки рішення суду, яке буде ухвалено у справі може вплинути на його права та обов`язки, зокрема у частині можливості виплати Виконавчим комітетом Ізюмської міської ради Харківської області середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу, у відповідності до постанови Борівського районного суду Харківської області від 18.12.2012 року та рішення Виконавчого комітету Ізюмської міської ради №0452 від 17.09.2015 року «Про виплату середнього заробітку за вимушений прогул на користь [PERSON]»(а.с.154-155 т.1) 01 березня 2017 року ухвалою Ізюмського міськрайонного суду залучено [PERSON] до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору.(а.с.177 т.1). 26 вересня 2017 року та 10 січня 2018 року відповідач у справі [PERSON] надав до суду заперечення, де зазначив, що оскільки він не є суб`єктом повної матеріально відповідальності, представником позивача не надано належних та допустимих доказів, які б доводили, що шкода заподіяна саме з вини відповідача, а тому відсутні правові підстави для задоволення позовної заяви. Крім того, постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2017 року по адміністративній справі № 623/2323/16-а(яка набрала чинності) встановлено, що протокол засідання тимчасової комісії з проведення службового розслідування № 1 від 26.01.2016 року не є правовим актом індивідуальної дії(а тому не породжує жодних правових наслідків), та визнано незаконним дії щодо винесення Ізюмським міським головою [PERSON] розпорядження № 045 від 21.01.2016 року про створення тимчасової комісії для проведення службового розслідування та скасовано зазначене розпорядження. 16 листопада 2017 року ухвалою Ізюмського міськрайонного суду залучено Ізюмського міського голову [PERSON] та депутата Ізюмської міської ради [PERSON](колишнього Ізюмського міського голову) до участі у справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору.(а.с.126-127 т.2) 19 січня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з клопотанням, де зазначив, що суду необхідно залучити співвідповідачами до даній справі, посадових осіб, які дійсно своїми умисними діями в січні 2010 року не допустили розгляд Ізюмською міської ради питання, щодо його поновлення на посаді у відповідності до вимог Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». В грудні 2012 року не допустили негайне виконання постанови Борівського районного суду Харківської області від 18.12.2012 року, в частині поновлення його на посаді. В січні 2015 року не допустили виконання постанови Борівського районного суду Харківської області від 18.12.2012 року, яка набрала законної сили на підставі ухвали Вищого адміністративного суду України від 11.12.2014 року. В вересні 2015 року зловживаючи своїми повноваженнями внесли до рішення Ізюмської міської ради, всупереч вимогам законодавства України, про подовження йому строку повноважень на посаді першого заступника. В листопаді 2015 року безпідставно, з метою привласнення, провели донарахування середньої заробітної плати за час затримки виконання постанови Борівського районного суду Харківської області від 18.12.2012 року, як за час вимушеного прогулу, що потягло за собою донарахування сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати з затримкою виконання судового рішення. Враховуючи, що залучення співвідповідачів, може буди здійснено лише за клопотанням позивача, а суд самостійно це питання не вправі вирішувати вважав, що Ізюмський міськрайонний суд зобов'язаний врахувавши всі викладені вище недоліки та умисні дії позивача по недопущенню належного розгляду даної цивільної справи з метою недопущення реального відшкодування винними нанесених територіальній громаді м. Ізюм збитків, у відповідності до ст. 262 ЦПК України винести окрему ухвалу про необхідність усунути допущені позивачем недоліки. 17 травня 2018 року ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області залучено до участі у справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору [PERSON] та [PERSON] та залучено у якості співпозивача - Ізюмську міську раду Харківської області.(а.с.8-9 т.3) Норми права, що регулюють правовідносини під час розгляду справи. Відповідно до частини першої статті 24 Закону України "Про службу в органах місцевого самоврядування" матеріальна шкода, завдана територіальній громаді незаконними рішеннями сільських, селищних, міських голів, голів районних у місті, районних та обласних рад, їх заступників, керівників управлінь, відділів, інших структурних підрозділів виконавчих органів місцевого самоврядування, діями чи бездіяльністю посадових осіб місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується за рахунок місцевого бюджету в порядку, встановленому законом. Відповідно до п.п. 9 п. 9 розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» кошти, відшкодовані державою з державного бюджету (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування з місцевих бюджетів) згідно з цим пунктом, вважаються збитками державного бюджету (місцевих бюджетів). Згідно із положенням ст. 1191 ЦК України встановлено, що особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Пунктом 8 статті 134 КЗпП передбачено, що відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли службова особа винна в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу. Згідно до статті 237КЗпП суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган затримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Відповідно до п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками» № 14 від 29.12.1992р. (на який посилається позивач у своїй позовній заяві), застосовуючи матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди на підставі п. 8 ст. 134 КЗпП України. Суди повинні мати на увазі, що за цим законом покладається обов'язок по відшкодуванню шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою незаконно звільненому чи незаконно переведеному працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижче оплачуваної роботи, на винних службових осіб, за наказом або розпорядженням яких звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або яким затримано виконання рішення суду про поновлення на роботі. Як роз'яснено у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року № 14 «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам , установам, організаціям їх працівникам», судам необхідно перевіряти, чи додержаний власником або уповноваженим ним органам встановлений статтею 233 КЗпП України річний строк з днем виявлення заподіяної працівником шкоди для звернення в суд з позовом про її відшкодування. Днем виявлення шкоди слід вважати день, коли власнику або уповноваженому ним органу стало відомо про наявність шкоди, заподіяної працівником. Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом України в постанові від 2 березня 2016 року у справі № 6-1263 цс 15). Підставою для визнання [PERSON] винним у звільненні [PERSON] Виконавчий комітет Ізюмської міської ради зазначає - постанову Борівського районного суду від 18 грудня 2012 року та Ухвалу Вищого адміністративного суду від 11 грудня 2014 року, де встановлено, що рішення сесії № 2551 від 12 вересня 2008 року є протиправним, а звільнення [PERSON] є незаконним». Відповідно до копії ухвали Вищого адміністративного суду від 11 грудня 2014 року, яка є додатком до позовної заяви Виконавчого комітету Ізюмської міської ради, то на вказаний вхідний штамп даної установи «ОДЕРЖАНО» Виконавчим комітетом Ізюмської міської ради» датований 05.01.2015 року. Відповідно до вищевикладених норм чинного законодавства строк для звернення Виконавчого комітету Ізюмської міської ради з позовною заявою про відшкодування майнової шкоди скінчився 05.01.2016 року. Відповідно до ст. 237 КЗпП України Суд покладає на службову особу, винну в незаконному звільненні або переведенні працівника на іншу роботу, обов'язок покрити шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації у зв'язку з оплатою працівникові часу вимушеного прогулу або часу виконання нижчеоплачуваної роботи. Такий обов'язок покладається, якщо звільнення чи переведення здійснено з порушенням закону або якщо власник чи уповноважений ним орган отримав виконання рішення суду про поновлення на роботі. Постановою Харківського апеляційного адміністративного суду від 13 лютого 2017 року по адміністративній справі № 623/2323/16-а(яка набрала чинності) встановлено, що протокол засідання тимчасової комісії з проведення службового розслідування № 1 від 26.01.2016 року не є правовим актом індивідуальної дії(а тому не породжує жодних правових наслідків), та визнано незаконним дії щодо винесення Ізюмським міським головою [PERSON] розпорядження № 045 від 21.01.2016 року про створення тимчасової комісії для проведення службового розслідування та скасовано зазначене розпорядження. Інших доказів щодо того, що саме відповідач має нести відповідальність у порядку регресу за незаконне звільнення [PERSON] суду не надано. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовна заява Виконавчого комітету Ізюмської міської ради до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу, є необгрунтованою, досліджені в судових засіданнях докази свідчать про безпідставність предмету спору. 22 квітня 2016 року представником виконавчого комітету надано до суду заяву про відстрочення сплати судового збору в повному обсязі, у зв`язку з відсутністю видатків та відповідного фінансування для оплати судового збору за подання позовів.(а.с.35 т.1) Ухвалою Ізюмського міськрайонного суду Харківської області від 13 травня 2016 року заява представника виконавчого комітету про відстрочення сплати судового збору була задоволена, сплату судового рішення відстрочено до винесення рішення у справі.(а.с.46 т.1). Відповідно до Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб станом на 2016 рік, 2017 рік.) Станом на день винесення судом рішення у справі, Ізюмським міськвиконкомом було сплачено судовий збір у сумі 1378, 00 гривень.(платіжне доручення №152 від 20 квітня 2016 року). Загальна сума судового збору, яка підлягає до сплати становить 11177,40 гривень (745159,99 гривень * 1,5% =11177,40 гривень - сплачений судовий збір у сумі 1378,00 гривень = 9799, 40 гривень). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у задоволенні позову судові витати покладаються на позивача.

Outcome: approved