Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-06 00:00:00

Заявник [PERSON], яка проживає за адресою: [INFO], звернулась до суду із заявою про встановлення факту смерті, заінтересована особа Добропільський міський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області. Обґрунтовуючи заяву зазначила, що 21.02.2018 року її батько, [PERSON], помер в м.Донецьк Донецької області, але в органі Державної реєстрації актів цивільного стану їй було відмовлено у реєстрації смерті у звязку з тим, що документ, що підтверджує смерть видано на неконтрольованій органами державної влади України території та рекомендовано звернутись до суду. Вказала, що встановлення даного факту їй необхідно для отримання свідоцтва про смерть батька, видане відповідним державним органом України. Заявник в судове засідання не зявилась, надала заяву про розгляд справи у її відсутність, заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Представник заінтересованої особи, Добропільського міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, в судове засідання не зявився. Надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON], 21.02.2018 року в м.Донецьк, Україна, підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявник [PERSON] перемістилася з тимчасово окупованої території та мешкає за адресою вул..Першотравнева, 123/32, м.Добропілля Донецької обл., що підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи від 05.12.2016 року №14253 (а.с.12). Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії ІІІ-НО №264708 від 14.09.1978 р., прізвище заявника «Рідкокаша», до укладання шлюбу було «Рощупкина» (а.с.11). Судом встановлено, що заявник [PERSON] є дочкою [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження заявника серії ЯЕ №328536 від 11.12.1955 року. (а.с.10). З копії паспорта серії ВЕ 659984 вбачається, що даний паспорт громадянина України виданий на імя [PERSON], [INFO] (а.с.16). Згідно копії лікарського свідоцтва про смерть № 15/5 від 22.02.2018 року та копії довідки про причину смерті №15/5 від 22.02.2018 року, які видані Комунальним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги №3 міста Донецька» Донецької народної республіки, [PERSON], [INFO] помер 21.02.2018 року, причина смерті: хроничний обструктивний бронхіт (а.с.4). Згідно свідоцтва про смерть серії ДНР №095309, [PERSON], [INFO], уродженець [INFO] 21.02.2018 року помер в м.Донецьк, Кировський район, про що у Кировському відділі запису актів громадянського стану міста Донецьк державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької народної республіки зроблено актовий запис №85 від 26.02.2018 року (а.с.2). Згідно копії свідоцтва про поховання АААА 0008532, яке видано в.о. генерального директора ДП «Ритуал» в м.Донецьк вбачається, що 11.02.2018 року на кладовища сел.Лідіївка, яке розташовано в м.Донецьк вул.Кірова, поховано померлого [PERSON] (а.с.14). Вищевказані досліджені документи, а саме свідоцтво про смерть, копія лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті, копія свідоцтва про поховання - видані органами та закладами м.Донецьк, які розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. Також в судовому засіданні були досліджені фотознімки (а.с.15), на яких зображено могила на якій знаходиться хрест з табличкою з написом «[PERSON] 14.04.1932-21.02.2018». Згідно пояснювальних написів, зроблених заявником на цих фотознімках, на фото зображено могила батька [PERSON] на кладовищі сел.Лідіївка в м.Донецьк по вул.Кірова. З відмови у проведенні державної реєстрації смерті, наданої начальником Добропільського міського відділу Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області 06.03.2018 року № 15.31-25/823, вбачається, що у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], який помер 21.02.2018 року, було відмовлено, так як заявником предявлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р.№545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті» (а.с.17). З повідомлення начальника Добропільського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 07.03.2018 року № 15.31-5/828, вбачається, що у Державному реєстрі актів цивільного стану громадян актовий запис про смерть на [PERSON], [INFO], не виявлено. Відповідно до ч.2 ст.319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Даючи оцінку допустимості свідоцтву про смерть, копії лікарського свідоцтва про смерть та довідки про причину смерті, копії свідоцтва про поховання, які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст. 19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавтва має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини\~ (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняним закладом), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Крім того, суд зазначає, що 24.02.2018 року набрав чинності Закон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», стаття 2 якого передбачає, що діяльність збройних формувань Російської Федерації та окупаційної адміністрації Російської Федерації у Донецькій та Луганській областях, що суперечить нормам міжнародного права, є незаконною, а будь-який виданий у зв'язку з такою діяльністю акт є недійсним і не створює жодних правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження або смерті особи на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях, які додаються відповідно до заяви про державну реєстрацію народження особи та заяви про державну реєстрацію смерті особи. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності\~ підтверджують факт смерті громадянина України [PERSON], [INFO], який помер 21.02.2018 року у м. Донецьк Донецької області, і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть її батька. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України. На підставі ст. 430 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved