Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд 28.01.2021р. з позовом до [PERSON] , в якому просила позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначено, що у відповідності до договору купівлі-продажу ННН 955181 від 17.08.2019 позивач набула право власності на квартиру [ADDRESS] . За аб. 2 п.5 вказаного договору продавець стверджував, що на момент укладення договору у вказані квартирі ніхто не зареєстрований. Але після укладення позивачем як новим власником квартири договорів про надання житлово-комунальних послуг виявилося, що окрім неї та її дитини [PERSON] , [INFO] , в квартирі зареєстровано постійне місце проживання ще однієї особи, яку вона особисто не знає [PERSON] , [INFO] (відповідача). Позивач вказує, що з моменту укладання договору купівлі-продажу, відповідач за своїм зареєстрованим місцем проживання жодного разу не з`являлась, своїх речей в ній не має, і її місце перебування позивачу не відоме. Також позивач вказує, що наведені обставини, перешкоджають їй, як власнику квартири, здійснювати право власності на квартиру розпоряджатися нею, адже для вчинення правочину відчуження нерухомого майна необхідно провести процедуру зняття з реєстрації проживаючих, що є неможливим реалізувати у позасудовому порядку без надання згоди проживаючої особи. До того ж, позивач вимушена сплачувати комунальні послуги за відповідача, як за зареєстровану особу у вказаній квартирі. Тому, посилаючись на ст.ст. 316, 317, 319, 321, 391 ЦК України, позивач звернулась до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 17 лютого 2021 року провадження у справі було відкрите за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. В судове засіданні позивач не з`явилась. Проте надала суду письмову заяву, в якій просила провести розгляд справи за її відсутності. Також зазначила, що позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явилась. Причину неявки суду не повідомила. Про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, судом вирішено проводити розгляд справи в заочному порядку за відсутності належним чином повідомленого відповідача. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.(ч.3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З аналізу наведених норм процесуального та матеріального права можна дійти висновку, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент: Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення. Рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною (параграф 32 рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Хірвісаарі проти Фінляндії»)). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, проте зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Suominen v. Finland» («Суомінен проти Фінляндії») від 1 липня 2003 року, № 37801/97, пункт 36). Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль за здійсненням правосуддя (рішення у справі «Hirvisaari v. Finland» («Гірвісаарі проти Фінляндії») від 27 вересня 2001 року). Залишення без уваги ключових доводів сторони є прямим порушенням загальної вимоги про справедливість розгляду. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», ст. 3 ЦПК України, суд, застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав та основоположних свобод 1959 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною радою України, та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права. Враховуючи вищевикладене, в процесі повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи, суд дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що у відповідності до договору купівлі-продажу від 17.08.2019 зареєстрованого приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Корчемною М.В. за №3660, позивач набула право власності на квартиру [ADDRESS] . Зазначене також вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 177851081 від 17.08.2019р. За аб. 2 п.5 вказаного вище Договору, продавець стверджував, що на момент укладення договору у вказані квартирі ніхто не зареєстрований. Разом з тим, згідно відомостей управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 31.12.2020 за №27114-01-10, за адресою: [ADDRESS] станом на 31.12.2020 зареєстрована [PERSON] , [INFO] , з 05.12.2016р. Зазначене також підтверджується відомостями відділу реєстрації місця проживання Управління з питань державної реєстрації Черкаської міської ради від 10.02.2021р. наданими на запит суду. Таким чином, позивач є власником вказаної вище квартири на підставі договору купівлі-продажу від 17.08.2019р.. Крім того, позивач та її малолітній син [PERSON] , [INFO] , зареєстровані в зазначеній квартирі з 04 вересня 2019 року і фактично мешкають в ній, також позивач сплачує комунальні послуги. Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] набула права користування даною квартирою зі згоди попереднього власника цієї квартири, тобто [PERSON] . Звертаючись до суду з даним позовом, позивач вказує, що реєстрація відповідача, яка не є членом її сім`ї, у належній їй квартирі порушує її право розпорядження квартирою. Крім того, відповідач не проживає у зазначеній квартирі з серпня 2019 року та особистих речей в ній не має. Зазначене підтверджується актом про не проживання від 21.12.2020. Вказані обставини не були спростовані відповідачем у судовому засіданні. Проте згідно вимог ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, договір купівлі-продажу квартири від 17 серпня 2019 року, що був укладений між [PERSON] , як продавцем, та позивачем [PERSON] , як покупцем, є дійсним, його не змінено, не скасовано та не визнано в судовому порядку недійсним. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] не надаючи згоду на зняття з реєстраційного обліку в добровільному порядку, перешкоджає позивачу [PERSON] у користуванні та розпорядженні квартирою, яка належить їй на праві приватної власності. Крім того, позивач вимушена сплачувати комунальні послуги за відповідача, як за особу яка зареєстрована в її квартирі. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 липня 2018 року у справі №638/13030/13-ц. Отже, чинним законодавством України не передбачено перехід прав та обов`язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом особами, які заселилися до нього зі згоди колишнього власника, у випадку зміни власника. Виникнення права осіб на користування житлом та обсяг цих прав залежить від наявності у особи, зі згоди якої вони вселилися, права власності на це житло, а отже, припинення права власності цієї особи на житло припиняє право осіб, які з її згоди були вселені, на користування ним. Право відповідача [PERSON] , яка не є членом сім`ї власника даної квартири (позивача [PERSON] ), на користування квартирою були похідними від прав колишнього власника цієї квартири ( [PERSON] ), а з припиненням права власності [PERSON] , припинилося й право користування житлом відповідача. З урахуванням викладеного вище, оскільки позивач [PERSON] є новим власником квартири, яка не давала згоди на проживання та реєстрацію у ній відповідача, а остання зареєстрована та проживала у квартирі зі згоди колишнього власника, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. При вирішенні питання про розподіл судових витрат у відповідності до ст. 141 ЦПК України, суд враховує, що позивач, при звернення до суду з даним позовом сплатила судовий збір в сумі 908грн., то судові витрати у вигляді судового збору в сумі 908грн. слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved