Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк» (далі ПАТ КБ «ПриватБанк») звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитними договором, в якому посилається на те, що відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 11.03.2016 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 25323,63 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку:починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана Генеральна угода разом з запропонованими ПАТ КБ «Приватбанк» Умовами та правилами, Тарифами складають між ним та банком кредитний договір, що підтверджується підписом у заяві. Копії Умов та Правил додаються до позовної заяви. При укладені кредитного договору сторони керувались ч.1 ст. 634, ст.ст. 526, 527, 530 та 599 ЦК України. Згідно ст.634 ч.1 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Статтею 599 ЦК України зазначено, що зобовязання повинні виконуватись належним чином. Пат КБ «Приватбанк» свої зобовязання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідачка не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитним договором, відсоткам, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що маж відображення у розрахунку заборгованості за даговором. Представник банку вважає, що між [PERSON] і банком виникли зобовязання щодо погашення отриманого кредиту, які боржник своєчасно не виконав, а тому в силу положень ст. 1054 ЦК України просить суд стягнути з боржника на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість, з урахуванням процентів, пені та штрафу в сумі 35479, 76 грн, що підтверджується наданим розрахунком. Не погоджуючись із заявленими вимогами відповідачка [PERSON] звернулась до суду із зустрічним позовом, в якому зазначає, що викладені у позові обставини не відповідають дійсності, оскільки ніяких кредитних коштів в банку вона не отримувала, а тому ніяких зобовязань перед банком щодо їх повернення у неї не виникало. Саме з урахуванням цих обставин банк не посилається у своєму позові на сам кредитний договір та на дату його укладення, а посилається лише на Генеральну угоду про його реструктуризацію. В договірних відносинах з банком перебувала її мати, [PERSON], яка не уповноважувала її брати на себе її боргові зобовязання. Ніяких документів та повноважень від матері, яка на той час працювала за кордоном, на представлення її інтересів перед банком вона не мала. В судовому засіданні представник позивача за дорученням [PERSON] повністю підтримала заявлені позовні вимоги та обставини викладені в позовній заяві, просила задовольнити позов. Зустрічні позовні вимоги не визнала, оскільки вважає їх безпідставними та такими, які не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 11.03.2016 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 25323,63 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з 1 по 25 число кожного місяця відповідач надає банку грошові кошти (щомісячний платіж в сумі 918,74 гривень) для погашення заборгованості за кредитом. Відповідач маючи невиконані кредитні зобовязання за кредитним договором SAMDNS0000017563486, якими не одноразово порушувалися строки та порядок погашення заборгованості, за власним бажанням звернувся до банку з метою створення сприятливих умов для виконання зобовязань по вищезазначеному кредитному договору. Банк пішов назустріч відповідачу, погодив підписання генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та списання частини заборгованості за вказаним договором. Банком при підписанні договору реструктуризації було списано відсотків-544,84 гривень, комісію-80,83 гривень, штрафів -3092,75 гривень. Загальна сума заборгованості після підписання договору реструктуризації складала 26923,64 гривні з урахуванням суми першого внеску в розмірі 1600 гривень (п.1.2 генеральної угоди). Генеральною угодою сторони погодили новий строк погашення заборгованості, а саме з 11.03.2016 року по 31.03.2019 року, розмір заборгованості, розмір відсоткової ставки, порядок і спосіб внесення платежів на погашення заборгованості, а саме шляхом відкриття картрахунку та встановлення кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі загальної заборгованості. 03.12.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, який [PERSON] не виконувала, через що за договором утворилася прострочена заборгованість. 11.03.2016 року була укладена додаткова угода №1 до кредитного договору відповідно до якої [PERSON] та [PERSON] уклали договір переведення боргу, у звязку з чим позичальником,стороною в договорі стає [PERSON] Відповідно до ст.520 ГК України боржник у зобовязанні може бути замінений іншою особою лише за згодою кредитора. Форма заміни боржника повинна відповідати формі правочину, на підставі якої виникло зобовязання, виконання якого передається боржнику. Новий боржник має право висунути заперечення проти вимоги кредитора, що ґрунтуються на відносинах між кредитором і первісним боржником. Відповідач не виконував належним чином Умови Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості, вже після створення сприятливих умов погашення заборгованості за кредитним договором, тому відповідно до умов Генеральної угоди були нараховані відсотки, комісія та штрафи. Банком було дотримано вимог чинного законодавства при укладенні генеральної угоди. На момент укладення кредитного договору обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідно їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручним підписами сторін. [PERSON], не надала жодного доказу, що під час підписання генеральної угоди не розуміла значення своїх дій та детально була ознайомлена зі усіма умовами. В судовому засіданні представник позивача по зустрічному позову підтвердив заявлені у позові обставини, пояснивши, що підписана [PERSON] 11.03.2016 року Генеральна угода про реструктуризацію боргу та додаткова угода не може вважатись договором про переведення боргу, оскільки [PERSON] не уповноважувала [PERSON] брати на себе її зобовязання, а банк без зясування цієї обставини не міг в односторонньому порядку припиняти кредитний договір з [PERSON] Доповнивши свої позовні вимоги представник відповідача по первісному позову просить суд визнати Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 11.03.2016 року, та додаткову угоду від цієї ж дати, яка укладена між [PERSON] і ПАТ КБ «ПриватБанк», недійсною. У задоволенні первісного позову відмовити. Третя особа без самостійних вимог на стороні позивача у зустрічному позові, [PERSON], позов не визнала і просить суд відмовити у його задоволенні, пояснивши, що станом на 11.03.2016 р. в Генічеському районному суді перебувала справа за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до неї про стягнення заборгованості. Як пояснила їй її дочка [PERSON] вона зайшла до банку поцікавитись розміром заборгованості матері перед банком, де її умовили підписати якісь папери, запевнивши, що це буде в інтересах матері, а коли після їх підписання вона з ними ознайомилась і стала вимагати їх скасування їй було заявлено, що відбувся збій в компютерній системі і банк вже нічого змінити не може. Як пояснила [PERSON] ніяких повноважень по реструктуризації її боргу перед банківською установою вона [PERSON] не надавала. Довіреності з цього приводу їй не оформляла, тому вважає, що банк безпідставно без її згоди здійснив заміну боржника у зобовязанні та реструктуризацію боргу, чим порушив її права і права [PERSON] Зустрічний позов підтримує. Суд вислухавши пояснення представників сторін, третю особу, без самостійних вимог, дослідивши матеріали справи, вважає, встановленими наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 11.03.2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» була укладена Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 11.03.2016 року, відповідно до якої [PERSON] отримала кредит у розмірі 25323,63 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 18% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідачка [PERSON] свої зобовязання не виконує, у звязку з чим виникла заборгованість, яка становить станом на 20.10.2016 року 35479,76 гривень. Позивачка [PERSON] по зустрічному позову вважає, що Генеральна угода про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 11.03.2016 року, яка укладена між нею та ПАТ КБ «Приватбанк» є недійсною, оскільки вона не відповідає вимогам закону, а тому не може породжувати для сторін ніяких прав та обовязків. Відповідно до законодавства кредитний договір кваліфікується як двосторонній, консенсуальний та оплатний. Предметом кредитного договору є лише грошові кошти. Гроші, як предмет кредитного договору, відносяться до категорії речей, визначених родовими ознаками, які можуть вільно відчужуватись чи переходити від однієї особи до іншої в порядку універсального правонаступництва чи іншим способом. Чинність кредитних договорів визначається, як ЦК України (статті 1048 1052, 1054), так і Законом України Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг. Ознаками чинності кредитних договорів є: - досягнення сторонами згоди з усіх істотних умов договору: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; види (способи) забезпечення зобовязань позичальника; відсоткові ставки; порядок плати за кредит; порядок зміни та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; - кредитний договір має укладатись обовязково у письмовій формі, причому недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює ніяких правових наслідків, окрім тих, що повязані з його нікчемністю; - сторони кредитного договору повинні мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; - волевиявлення сторін має бути вільним і відповідати їхній внутрішній волі. Згідно з ч. 1 ст. 638 та ч. 1 ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту досягнення в належній формі згоди з усіх істотних умов договору. На підставі ч. 2 ст. 640 ЦК України у разі, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання майна або вчинення певної дії. Законодавець повязує момент укладення договору з моментом передання грошей у випадку укладення договору позики (ст. 1046 ЦК України). Однак кредитний договір є укладеним з моменту досягнення його сторонами у письмовій формі згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 520 ЦК України, боржник у зобов'язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Таким чином, договір, яким передбачається заміна боржника у зобов'язанні, має назву "договір переведення боргу". На підставі даного договору, старий боржник передає свої обов'язки у зобов'язанні новому боржнику, який вступає у зобов'язання та має виконати обов'язок перед кредитором. Зі змісту вказаної вище правової норми та загальних положень цивільного законодавства слідує, що попередній боржник має право і повинен якимось чином відреагувати на його заміну в зобовязанні іншою особою і висловити свою думку з цього приводу, оскільки переведення боргу припиняє його зобовязання перед банківською установою. В іншому випадку будуть порушені загальні засади свободи договору та порядок припинення зобовязань. Відповідно до положень ст.ст.521, 513 ЦК України правочин щодо заміни боржника у зобовязанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин на підставі на підставі якого виникло зобовязання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Як зазначалось вище між сторонами мав бути укладений договір про переведення боргу, який мав містити умови досягнення сторонами згоди з усіх істотних його умов, в тому числі і розміру боргу, який зобовязаний сплатити новий кредитор. [PERSON] вказує, що ніякого наміру брати зобовязання не себе вона не мала і зі своєю матірю це питання не погоджувала, що підтвердила в судовому засіданні [PERSON] Із наданої суду додаткової угоди від 11.03.2016 року, в якій є посилання на ст. 520 ГК України та в якій вказано, що [PERSON] діє на підставі власного волевиявлення, не зазначено ні розмір заборгованості, яка переходить до нового кредитора, ні його повноваження на укладення такого договору, ні відомості про позицію [PERSON] щодо заміни її в зобовязанні. За таких обставин суд вважає, що додаткова угода від 11.03.2016 року не може вважатись договором про переведення боргу в розумінні ст. ст. 520, 521, 513 ЦК України. Не є таким договором, на думку суду, і Генеральна угода про реструктуризацію боргу від 11.03.2016 року, яка могла бути укладена лише за наслідками укладення договору про переведення боргу. З наведеного вище слідує, що при підписанні додаткової угоди та Генеральної угоди про реструктуризацію від 11.03.2016 року фізична особа, яка їх підписала, не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності, її волевиявлення не було вільним та не відповідало її внутрішній волі, а сам договір не містить істотних умов, які має містити договір про переведення боргу. Таким чином, в ході розгляду справи суд встановив, що договір про переведення боргу між сторонами по первісному позову був укладений з порушення закону, з підстав викладеним судом вище в мотивувальній частині рішення, а тому зустрічний позов підлягає задоволенню, а основний позов про стягнення заборгованості не підлягає задоволенню, оскільки недійсний договір не породжує для сторін ніяких правових наслідків. У відповідності до ст.141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням, що суд прийшов до висновку про задоволення зустрічних позовних вимог, та відмови основного позову, тому вважає, що підлягає стягненню на користь держави судовий збір з відповідача по зустрічному позову ПАТ КБ «Приватбанк» в сумі 704 гривні 80 копійок.

Outcome: approved