Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, який було уточнено, до [PERSON] , про поділ майна подружжя, придбаного під час шлюбу, стягнення грошової компенсації вартості частини майна. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила наступне. 09.09.2005 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , яке видане повторно 20.06.2019 Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 969. Від шлюбу сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Володимирівською сільською радою Запорізького району Запорізької області 18.11.2008, актовий запис № 24. Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 13.02.2020 у цивільній справі № 317/3689/19, шлюб між сторонами було розірвано. Згідно вказаного рішення, сторони проживають окремо з червня 2019 року. 03.02.2020 винесено Запорізьким районним судом Запорізької області судовий наказ № 317/4047/19, яким стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини: [PERSON] , [INFO] , щомісячно у розмірі ј частини заробітку (доходу) платника аліментів, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, починаючи з 24.12.2019 та до досягнення дитиною повноліття. Вищевказаний судовий наказ був пред`явлений позивачкою до примусового виконання та станом на серпень 2020 року знаходиться на виконанні у Запорізькому районному відділі державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), виконавче провадження № 62685892. Достовірно знаючи про свій обов`язок сплачувати аліменти, відповідач жодного разу не сплатив аліменти на утримання дитини, в результаті чого розмір заборгованості складає 17 476,39 грн. Даний факт, підтверджується розрахунком заборгованості від 30.07.2020 за вих. № 19935/6, складений старшим державним виконавцем Запорізького районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Шваковою А.А. Під час шлюбу, сторонами було набуте майно, а саме квартира [ADDRESS] ; побутові речі та побутова техніка. Позивачка зауважує, що оскільки вищевказане рухоме та нерухоме майно було придбане нею та відповідачем за спільні кошти, під час зареєстрованого шлюбу, воно є спільною сумісною власністю подружжя. Добровільно дійти згоди про поділ спільного майна, придбаного під час перебування у шлюбі сторони не змогли, а тому позивачка змушена звертатися до суду із цим позовом. Однокімнатна квартира [ADDRESS] була придбана сторонами за договором купівлі-продажу та зареєстрована на ім`я відповідача [PERSON] , що підтверджується договором купівлі-продаж від 02.07.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савицькою О.В., зареєстровано в реєстрі за № 633, та Витягом з Державного реєстру правочинів від 02.07.2012 року за вих. № 11516186 (копії договору та Витягу додаються). Згідно п. 7 вищевказаного договору, правочин було вчинено за заявою дружини - [PERSON] (позивач по справі), за її згодою. Після фактичного припинення шлюбних відносин, сторони по справі мають дуже конфліктні відносини між собою. Відповідач постійно шантажує та погрожує позивачці тим, що здійснить продаж або дарування їхньої квартири іншій особі без її згоди. Всі побутові речі, які були куплені подружжям під час зареєстрованого шлюбу, відповідач вивіз із квартири та знищив. Речі, які відповідач був не в силах вивезти, він пошкодив так, що позивачці довелося купувати нові. Особисті речі, а саме: увесь зимовий, демісезонний одяг та взуття, засоби особистої гігієни, речі першої необхідності та інше, які належали позивачці та їхній спільній із відповідачем донці [PERSON] , [INFO] , відповідач також знищив, залишивши свою дитину та колишню дружину у тих речах, в яких вони були одягнені, коли він вигнав їх із квартири. На підставі вищевикладеного, позивач просить суд визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] та стягнути понесені судові витрати. У судове засідання позивач не з`явилась, представник позивача надала заяву про розгляд справи без їх участі, уточнений позов підтримали в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи без його участі, не заперечує проти задоволення уточненого позову. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши надані докази, суд встановив наступне. Шлюб між [PERSON] та [PERSON] зареєстрований 09.09.2005, що підтверджено Свідоцтвом про шлюб, виданим повторно Олександрівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 969. Згідно Свідоцтва про народження Серія [NUMBER] , виданого Володимирівською сільською радою Запорізького району Запорізької області 18.11.2008, [PERSON] народилась [INFO] , батьками зазначено [PERSON] та [PERSON] 03.02.2020 Запорізьким районним судом Запорізької області винесено судовий наказ по справі № 317/4047/19 та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , щомісячно у розмірі ј частини заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до договору купівлі-продажу від 02.07.2012, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савицькою О.В., зареєстровано в реєстрі за № 633, [PERSON] придбав у [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Як зазначено в п. 7 цього договору, цю купівлю-продаж вчинено за заявою дружини покупця - [PERSON] , про її згоду, справжність підпису на якій засвідчена приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Савицькою О.В. 02.07.2012 за реєстровим № 632. Заочним рішенням Запорізького районного суду Запорізької області від 13.02.2020, розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Рішення набрало законної сили 17.03.2020. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Як встановлено ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. При цьому, відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 368 СК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися „обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1, 2 ст. 369 ЦК України, співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Частиною 1 ст. 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 66 СК України, подружжя має право домовитися між собою про порядок користування майном, що йому належить на праві спільної сумісної власності. У відповідності до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. За приписами ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved