Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-29 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся з уточненим позовом до Державного підприємства «Барєр» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, компенсації та моральної шкоди (ар.с.33-36). В обґрунтування заявлених вимог, позивач в уточненій позовній заяві зазначив, що з 21.07.2014 року по 30.04.2015р. він працював на посаді в.о. заступника директора начальника відділу інноваційної діяльності, а 30 квітня 2015 року був звільнений за угодою сторін. Разом з цим заробітну плату позивачу не виплачували, внаслідок чого було подано до Баглійського районного суду м. Дніпродзержинська заяву про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Судовий наказ про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі в сумі 24790, 44 грн. за період з липня 2014р. по січень 2015р. було видано 23 лютого 2015 року, але сума заборгованості, вказана у виданому наказі, так і не була виплачена позивачеві. Згодом позивач знов звернувся до суду з заявою про видачу судового наказу про стягнення заборгованості по заробітній платі за період з 01 лютого 2015 року по 30 квітня 2015р., яка складає 13301грн. 19коп. 30.04.2015 року позивача звільнено з роботи за угодою сторін, відповідно до наказу (розпорядження) №15/ос від 30.04.2015 р. про припинення трудового договору. В порушення ст.116 КЗпП України в день звільнення йому не були виплачені всі належні до виплати суми, тобто повного розрахунку проведено не було. Загальна сума заборгованості по заробітній платі з липня 2014 року по квітень 2015 року, тобто станом на 01.05.2015р. відповідно до довідки, виданої ДП «Барєр» становить 38091грн.63 коп. Таким чином при звільненні та до теперішнього часу відповідачем позивачу не виплачена заробітна плата у загальній сумі 38091грн.63 коп. Тому позивач вважав, що відповідач повинен сплатити йому середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, а саме з 01 травня 2015 року по 12 серпня 2015 року (день подачі уточненої позовної заяви до суду), з розрахунку, що відповідно до довідки, виданої ДП "Бар'єр" середньоденна заробітна плата складає 251грн. 87коп. та виплатити компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати в сумі 13518грн. 33 копійки. Позивач також зазначив, що у зв'язку з невиплатою заробітної плати йому була спричинена і моральна шкода, яку позивач оцінює в розмірі 5000грн. З вини відповідача було порушено гарантоване Конституцією України та законодавством про працю, його право на оплату праці, що спричинило йому душевних страждань, так як заробітна плата була для нього єдиним джерелом існування. У звязку з відсутністю можливості сплачувати комунальні послуги, купувати продукти харчування, йому довелось позичати гроші у близьких родичів пенсіонерів, що для нього було приниженням честі, гідності та додавало моральних страждань. Протягом цього часу він був вимушений докладати додаткових зусиль для організації свого життя та життя членів його сімї. Відсутність засобів до існування та задоволення щоденних потреб, відсутність коштів на забезпечення речами першої необхідності неповнолітнього сина завдавало йому глибоких моральних страждань, він постійно хвилювався за існування його сімї. На підставі зазначеного позивач просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 17379грн.03коп., компенсацію втрати частини заробітної плати у звязку з порушенням строків її виплати в сумі 13518грн. 33 копійки, а також 5000грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди. Позивач у судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутністю, але за участю його представника [PERSON] Представник позивача у судове засідання не зявився, надав суду заяву, в якій просив справу розглянути за його відсутністю. Зазначив, що підтримує позовні вимоги, викладені в уточненій позовній заяві у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився. Просив суд розглянути справу за його відсутністю. Позовні вимоги не визнав та у поданих суду запереченнях вказав, що з позивачем при звільненні дійсно не був проведений розрахунок та йому не була виплачена заробітна плата у загальній у сумі 38091грн.63 коп. з тих підстав, що у підприємства не було коштів і у підприємства відсутня вина. Вказав, що позивачем не надано доказів, що йому у зв'язку з невиплатою заробітної плати була спричинена моральна шкода. У задоволенні позову просить відмовити. Враховуючи вищенаведене у звязку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, справа підлягає розгляду в порядку ч.2 ст.197 ЦПК України без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає справи у межах заявлених вимог. Кожна особа, що бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Згідно з ст.31 ЦПК України позивач має право протягом усього часу розгляду справи збільшити або зменшити розмір позовних вимог. Відповідно до ст.11, 31 ЦПК України судом розглянуто позов в межах вимог, викладених в уточненій позовній заяві від 12.08.2015р., про що і просив представник позивача в поданій ним заяві. Відповідно до вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи на підставі доказів, наданих сторонами. В судовому засіданні досліджені всі докази, надані сторонами. Клопотання про витребування і дослідження інших доказів до суду не надходило. Суд постановляє рішення на підставі доказів, наданих сторонами і досліджених під час судового засідання. Згідно з ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Дослідивши наявні у справі письмові докази та оцінивши їх в сукупності суд приходить до наступних висновків. Ніким з учасників судового засідання не заперечується та відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України судом вважається доведеними наступні обставини справи: - Позивач перебував у трудових відносинах з Державним підприємством «Барєр» з 21 липня 2014р. та був звільнений з роботи 30 квітня 2015року, що також підтверджується копією трудової книжки позивача (ар.с.9-10) та наказом (розпорядженням) №15/ос від 30 квітня 2015 року про звільнення позивача (ар.с.8). - При розрахунку позивачеві не виплачено заборгованість по заробітній платі за період липень 2014р. - квітень2015р., що станом на 01.05.2015р. складає суму 38091, 63грн., що також підтверджується довідкою ДП «Барєр» №03/166 від 30.04.2015р. (ар.с.13). - Заборгованість по заробітній платі була стягнута Баглійським районним судом м.Дніпродзержинська справа №207/714/15-ц (№2-н/207/146/15) відповідно до наказу від 23 лютого 2015р. в сумі 24790, 44грн. (ар.с.11) та відповідно до наказу Баглійського районного суду м.Дніпродзержинська справа №207/2640/15-ц (№2-н/207/756/15) від 23 червня 2015р. в сумі 13301, 19грн. (ар.с.62), яка так і не була сплачена позивачеві відповідачем. Відповідно до ч.1\~ст.115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів». Згідно з ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. При цьому, відповідно до\~ст. 116 КзпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після предявлення працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до\~ст.117 КЗпП України: у разі невиплати з вини власника чи уповноваженого ним органу звільненому працівнику належних йому сум у строки, вказані у\~ст. 116 КЗпП України, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинна виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пленум Верховного Суду України в абз. 5 п. 25 Постанови від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування законодавства про оплату праці» роз'яснив, що непроведення розрахунку у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП. У судовому засіданні було встановлено, що позивачу при звільненні не була виплачена заробітна плата у сумі 38091гривна 63 копійок, що визнається самим відповідачем, а отже відповідно до ч.1 ст.61 ЦПК України не підлягає доказуванню. Згідно з довідкою ДП «Барєр» №03/165 від 30.04.2015р. (ар.с.15), середньоденний заробіток позивача складав 251 грн. 87 копійок. Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.05.2015р. по 12.08.2015р. включно. Тому суд розраховує середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні з 01.05.2015р. по 12.08.2015р. включно наступним чином: Відповідно до [PERSON] соціальної політики України від 09.09.2014 р. N10196/0/14-14/13 Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2015 рік, кількість робочих днів у травні 2015р. 18; у червні 2015р. 20, у липні 2015р. 23, у серпні 2015р. 20. Травень 2015р.: 251 грн. 87 коп. х 18 (кількість робочих днів у місяці) = 4533, 66грн. Червень 2015р.: 251 грн. 87 коп. х 20 (кількість робочих днів у місяці) = 5037, 40грн. Липень 2015р.: 251 грн. 87 коп. х 23 (кількість робочих днів у місяці) = 5793, 01грн. Серпень 2015р.: 251 грн. 87 коп. х 8 (кількість робочих днів станом на 12.08.2015р. включно) = 2014, 96грн. Всього сума становить 17379грн.03коп. Вирішуючи питання щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд виходив також з наступного. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1, цього Кодексу роз'яснив, що за статтею\~47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.\~ \~ \~ \~ Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, невиконання рішення суду (або судового наказу) про стягнення на користь звільненого працівника недоплаченої заробітної плати є підставою для покладення на власника або уповноважений ним орган відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, за весь період невиплати цієї заробітної плати, оскільки вимоги звільненого працівника щодо її виплати є трудовим спором і регулюються нормами трудового права. Згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, установивши під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. У даному випадку між позивачем та відповідачем відсутній спір про розмір належних до виплати сум після звільнення працівника, а тому відсутні правові підстави для зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку після звільнення. Вказана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 липня 2013 року № 6-60цс13, а також в постанові Верховного Суду України від 20 листопада 2013 року в справі N 6-114цс13, які згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковими для всіх судів. Ще одна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 3 липня 2013 року № 6-64цс13, в якій зазначено наступне: відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно із ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Нетривалий час роботи працівника на підприємстві й незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті заробітної плати також не є підставою для звільнення роботодавця від зазначеної відповідальності. Згідно з вимогами Постанови КМУ№159 від 21.02.2001р. компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у звязку з порушенням термінів їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з 01.01.2001р. Відповідно до ст.2 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати» визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Згідно зі ст.34 Закону України «Про оплату праці», компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. В судовому засіданні встановлено, що відповідач своєчасно не виплатив позивачеві заборгованість із заробітної плати, при цьому будь-яких заперечень на позов щодо правильності розрахунку позивачем відповідної компенсації в сумі 13518грн 33коп. ним не надано. А отже її розмір нічим не спростовано та розмір розрахунку компенсації слід вважати таким, що виконано відповідно до вимог діючого законодавства Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди суд враховує наступне. Згідно із ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником моральної шкоди працівнику проводиться у разі, якщо порушення його законних прав призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, з наступними змінами та доповненнями (далі Постанова Пленуму ВСУ № 4), зазначено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП (набрала чинності 13 січня 2000 р.) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд вважає, що відповідачем позивачу у звязку з не проведенням розрахунку при звільненні була спричинена і моральна шкода: відповідачем було порушено чинне законодавство стосовно виплати заробітної плати, що привело до моральних страждань позивача та втрати ним нормальних життєвих звязків. Суд вважає, що позовні вимоги позивача у частині стягнення моральної шкоди підлягаю задоволенню, але частковому. Визначаючи розмір моральної шкоди, суд виходить з характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних), характеру немайнових втрат (їх тривалість, можливість відновлення). Окрім того, судом враховується повязані з цим вимушені зміни в життєвих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення по\-переднього стану. Виходячи з засад розумності та справедливості сума грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом у розмірі 2000грн.

Outcome: approved