Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-15 00:00:00

Позивач [PERSON] в 2014 році звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області з даним позовом, посилаючись на те, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 листопада 1997 року, який був зареєстрований у Гаврилівській сільській раді Вишгородського району Київської області, актовий запис №20. 16 липня 2012 року шлюб було розірвано за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області. Під час шлюбу сторонами у справі було нажито майно, яке складається з: - земельної ділянки, площею 0,1757 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - житловий будинок, загальною площею 380,20 кв. м., житловою площею 135,8 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]; - автомобіль Skoda Oktavia Tour державний номер: [NUMBER]. Протягом розгляду справи уточнював позовні вимоги та остаточно просив суд: ухвалити рішення, яким визнати за [PERSON] право власності на ? частину земельної ділянки, площею: 0,1757 га, з цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування жилого будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Визнати за [PERSON] право власності на ? житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Автомобіль Skoda Oktavia Tour державний номер: [NUMBER] залишити за відповідачем. В судовому засіданні представник позивача та позивач позовні вимоги з урахуванням останніх уточнень підтримали та просили суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову з урахуванням останніх уточнень не заперечувала. Суд, вислухавши осіб, які приймають участь у розгляді справи, вивчивши матеріали справи, позов задовольняє з наступних підстав: Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 13 листопада 1997 року, який був зареєстрований у Гаврилівській сільській раді Вишгородського району Київської області, актовий запис №20. 16 липня 2012 року шлюб було розірвано за рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області. Під час шлюбу сторонами у справі було нажито майно, яке складається з: - земельної ділянки, площею 0,1757 га, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією державного акту на земельну ділянку Серії КВ №099159; - житловий будинок, загальною площею 380,20 кв. м., житловою площею 135,8 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно та копією витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно; - автомобіль Skoda Oktavia Tour державний номер: [NUMBER]. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу), відповідно до ч. 2 цієї статті вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 370 Цивільного кодексу України співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності відповідно до ч.2 ст. 370 ЦК України, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду. Згідно зі ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи зміст заявлених вимог, суд приходить до висновку про необхідність аналізу наступних правових норм та рекомендацій Верховного суду України. У відповідності до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. У відповідності ло ст.. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном . Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах , передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зважаючи на позицію Верховного Суду України, викладену у Постанові Пленуму "Про судове рішення у цивільній справі" № 14 від 18 грудня 2009 року, оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. У ст. 60 ЦПК України визначено, що кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.З огляду на ч. 3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, суд, оцінюючи докази в їх сукупності, дійшов висновку про обґрунтованість та доведеність вимог позивача, оскільки вони відповідають вимогам ст.57-59 ЦПК України. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved