Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] з позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 16 жовтня 2020 року приблизно о 09 годині 30 хвилин водій [PERSON] , керуючи автомобілем «Daewoo Lanos» державний номер [NUMBER] , здійснюючи рух по вулиці Корсунського у м. Бахмут, Донецькоі області, в районі будівлі № 1, при зміні напрямку руху, а саме: повороту ліворуч, в порушення вимог п.10.1 Правил дорожнього руху, не впевнився в безпеці та скоїв зіткнення з належним позивачу автомобілем «ВАЗ-21101» державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Внаслідок ДТП належний позивачу автомобіль зазнав механічних ушкоджень. Постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2021 року у справі № 219/9794/20, яка набрала законної сили 26 лютого 2021 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 124 КУпАП, провадження у справі закрито у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення, тобто за не реабілітуючими підставами. Транспортний засіб «Daewoo Lanos» державний номер [NUMBER] був застрахований в ПрАТ « УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАС ГРУП», згідно з умовами полісу розмір франшизи складає 2600 грн. У зв`язку з цим ПрАТ « УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАС ГРУП» здійснила позивачу відшкодування за страховим випадком за вирахуванням франшизи у розмірі 2600 грн. Крім того, в результаті ДТП з боку відповідача [PERSON] позивачу була спричинена моральна шкода,що пов`язана з пошкодженням належного йому автомобіля. Позивач переніс душевні страждання через пошкодження автомобіля, який використовував для власних потреб, пересування. Пошкодження автомобіля позбавило його можливості користування ним тривалий час, чим були порушені його нормальні життєві зв`язки , порушені стосунки з оточуючими людьми, замість сталого образу життя позивач вимушений був займатись врегулюванням питання страхового відшкодування зі страховою кампанією, займатись пошуком пошкоджених деталей, організацією ремонту транспортного засобу, відвідувати судові засідання з розгляду справи відносно [PERSON] . Незважаючи на доведеність провини [PERSON] у справі доказами, у тому числі й висновком судової авто технічної експертизи , останній провину у скоєному ДТП не визнав, а також бездіяльність відповідача, яка полягає у відмові в компенсації франшизи, байдужості до наслідків ДТП посилила моральні страждання позивача. У зв`язку із зазначеним, просить стягнути з відповідача на його користь 2600 гривень франшизи та 5000 гривень моральної шкоди. У судове засідання позивач не з`явився, надав до суду заяви про розгляд справи за його відсутністю. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення не заперечував. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Від нього не надійшло клопотання про відкладення слухання справи. Також у строк, встановлений в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачем не надано відзиву на позов та витребуваних судом документів без поважних причин, тобто своїм правом подати відзив на позовну заяву відповідач не скористався, а тому суд вирішує спір за наявними матеріалами справи, відповідно до вимог ч. 8\~ст. 178 ЦПК України. З урахуванням ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи у відсутності відповідача, на підставі наявних у справі доказів, проти чого позивач та представники позивача не заперечують. Суд, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, що мають істотне значення для її розгляду і вирішення по суті, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 16 жовтня 2020 року о 09 годині 30 хвилин в м. Бахмут Донецької області по вул. Корсунського,1, водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «Daewoo Lanos», державний номер [NUMBER] , при зміні напрямку руху, а саме-повороту ліворуч, не впевнився в безпеці та скоїв зіткнення з автомобілем марки «ВАЗ 21101», державний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] , який рухався в попутному напрямку, чим порушив п.10.1 Правил дорожнього руху України, в результаті чого відбулося ДТП. Транспортні засоби отримали механічні ушкодження. Постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2021 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.. 124 КУпАП. ( а.с.11-13) Відповідно до ч. ч. 4, 5 ст. 82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене та відповідно до положення ч. 4 ст. 82 ЦПК України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, встановлені постановою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 16 лютого 2021 року, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка не оскаржувалась та набрала законної сили, відповідно до якої відповідача визнано винним у вчиненні ДТП. Статтею 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Статтею 5 цього Закону визначено, що об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. Згідно з Полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ЕР- 201214579 від 14.09.2020 року та листом ПрАТ « УСК «КНЯЖА ВІЄННА ІНШУРАС ГРУП» від 04.11.2020 року вих. № 9025 розмір франшизи становить 2600 грн ( а.с. 15-16). Судом встановлено, що сума відшкодування [PERSON] виплачена страховою компанією, окрім франшизи. Позивач з даною сумою відшкодування погодився та просить стягнути франшизу з відповідача у розмірі 2600 гривень. Статтею 9 Закону України «Про страхування» визначено, що франшиза - частина збитків, що не відшкодовується страховиком згідно з договором страхування. Згідно зі ст. 12 цього Закону страхове відшкодування завжди зменшується на суму франшизи. Статтею 22 Цивільного кодексу України, передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками серед іншого визнаються втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Відповідно до ст. 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно з ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів і обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно зі ст.1192 Цивільного кодексу України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. З огляду на зазначені положення ЦК України факт завдання шкоди майну потерпілому джерелом підвищеної небезпеки породжує виникнення позадоговірного, деліктного зобов`язання. Воно виникає з факту завдання шкоди й припиняється належнім виконанням у момент відшкодування потерпілому шкоди в повному обсязі особою, яка її завдала. Сторонами деліктного зобов`язання класично виступають потерпілий (кредитор) і особа, яка завдала шкоду (боржник). \~ \~ \~ \~Відповідно до ст.. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Отже, враховуючи вищевикладене та те, що право особи на відшкодування заподіяної шкоди за рахунок особи з вини якої її завдано є безумовним й може бути обмежено лише у випадках прямо передбачених законом, суд приходить до висновку, що позов в частині відшкодування матеріальної шкоди підлягає задоволенню. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд зазначає наступне. \~ \~ \~ \~Згідно з п.3 ч.2 ст.23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодовування моральної шкоди, завданої внаслідок отриманих нею душевних страждань, які вона зазнала у зв`язку з знищенням чи пошкодженням її майна. У відповідності до ст.1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою,яка її завдала,за наявності її вини. Згідно із пунктом 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до вказаної Постанови, особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду лише у випадку доведеності її вини та коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України, іншими нормативними актами, які встановлюють відповідальність за заподіяння такої шкоди. Згідно з п.9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95" Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (із змінами, внесеними згідно з Постановою Пленуму Верховного суду № 5 від 25.05.2001) розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Розглядаючи вимоги про відшкодування моральної шкоди суд, вважає, що в результаті дорожньо-транспортної пригоди, що сталась з вини відповідача, позивачу було заподіяно моральну шкоду, яка виразилась в негативних емоціях, які він зазнав внаслідок пошкодження належного йому транспортного засобу; неможливості певний час користуватись останнім; що порушило звичайний ритм його життя та родини, призвело до незручностей у повсякденному житті, додаткових емоційних навантажень та необхідності витрачати додатковий час та зусиль для організації свого життя, відновлення порушених прав та відшкодування завданих збитків. Суд вважає слушними доводи позивача щодо душевних страждань, яких вона зазнала у зв`язку із пошкодженням майна, тому, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 5 000 грн також підлягають задоволенню у повному обсязі. Судові витрати підлягають стягненню з відповідача відповідно до ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України.

Outcome: approved