Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-09 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті її матері - [PERSON], [INFO], яка померла в м.Донецьк Донецької області [INFO] року у зв'язку з захворюванням, а саме «хронічна недостатність кровообігу 3ї степені, ішемічна хвороба серця». Обґрунтовуючи заяву зазначила, що факт смерті матері їй необхідно встановити для отримання свідоцтва про смерть матері. В органі державної реєстрації актів цивільного стану їй було відмовлено у реєстрації смерті матері, у зв'язку з тим, що медичне свідоцтво про смерть видано на неконтрольованій органами державної влади України території та рекомендовано звернутись до суду. Просить задовольнити її заяву та встановити факт смерті її матері - [PERSON]. В судовому засіданні заявник пояснив, що вона є донькою [PERSON], [INFO], яка померла в м. Донецьк [INFO] року. Заявник зазначила, що встановлення факту смерті матері їй необхідно для отримання свідоцтва про смерть матері, просить задовольнити її заяву. Представник заінтересованої особи - Добропільський міський відділ Державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був письмово належним чином повідомлений. Від останнього надійшла заява про розгляд справу за його відсутністю. Представник заінтересованої особи - Добропільське об'єднане управління пенсійного фонду України Донецької області в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був письмово належним чином повідомлений. Від останнього надійшла заява про розгляд справу за його відсутністю, в якій просив розглянути справу на розсуд суду. Заінтересовані особи - [PERSON] та [PERSON] про час і місце розгляду справи були належним чином повідомлені. Будь-яких заяв від останніх до суду не надходило. Суд вважав можливим розглянути справу без участі заінтересованих осіб, які належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. З пояснень [PERSON], які вона надала в судовому засіданні будучи допитаною в якості свідка у цій справі, судом встановлено, що вона є донькою померлої [PERSON], яка проживала у м.Донецьк, померлу мати знайшли [INFO] року батько та її брат в квартирі матері. [PERSON] також пояснила, що поховали мати на кладовищі Петровського району в м.Донецьк 03.05.2016 року, Щодо фотографії, яка мається в матеріалах справи, пояснила, що на фото зображена могила її матері. Заслухавши пояснення заявника, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON]. [INFO] року у м. Донецьк підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявник - [PERSON] перемістився з тимчасово окупованої території та мешкає за адресою [ADDRESS]., що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України від 25.03.2015 року №1422009535 (а.с.4). З пояснень заявника, свідка [PERSON], судом встановлено, що заявник [PERSON] є рідною донькою [PERSON], [INFO], що також підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON], [INFO], серії [NUMBER], яке видано Петровським р/в ЗАГСу м.Донецька 13.01.1979 року (а.с.6) та копією свідоцтва про укладення шлюбу (а.с.7), з якої вбачається, що [PERSON] після укладення 18.07.2003 року шлюбу змінила своє прізвище на [PERSON]. Згідно лікарського свідоцтва про смерть №479 від 03.05.2016 року та довідки про причину смерті від 03.05.2016 року, яка видана лікарем Комунальної установи «Центр первинної медико-санітарної допомоги» Донецької народної республіки, [PERSON], [INFO] померла [INFO] року, причина смерті - хронічна недостатність кровообігу 3ї степені, ішемічна хвороба серця (а.с.8). З пояснень заявника та свідка [PERSON] судом встановлено, що на фотографії, яка була досліджена в ході судового засідання, зображено місце захоронення [PERSON]. З листа начальника Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 29 вересня 2016 року № 707/3.3-120, вбачається, що [PERSON] було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], яка померла [INFO] року, так як останньою пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р.№545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Вказані лікарське свідоцтво про смерть та довідка про причину смерті - видані закладами м.Донецьк Донецької області, які розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Даючи оцінку допустимості довідки про причину смерті та лікарському свідоцтву про смерть № 208 від 19 травня 2016 року, які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст..19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті [PERSON], [INFO], уродженки м.Донецьк, яка померла [INFO] року в м.Донецьк Донецької області і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть його батька. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України. На підставі ст..367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved