Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-24 00:00:00

І. Суть спору Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , про визнання осіб такими, що втратили право користування жилим приміщенням. В обґрунтування зазначеного позову покликається на те, що він являється власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Стверджує, що в даному житловому будинку зареєстровані, проте тривалий час не проживають відповідачі по справі. Вказаний будинок такі покинули добровільно, забравши усі свої речі. Покликається на те, що через формальну прописку відповідачів, він змушений нести додаткові витрати по оплаті комунальних послуг, також не в змозі через наведені обставини оформити субсидію чи розпорядитись належним йому на праві власності майном. Стверджує, що відповідачі по справі не являються членами його сім`ї. Перешкод у користуванні жилим приміщенням, ні він (позивач), ні інші члени сім`ї, відповідачам не чинили. ІІ. Позиція учасників справи Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак як вбачається з матеріалів справи його інтереси представлятиме адвокат Романишин Я.О., що стверджується Ордером на надання правової допомоги серії ЛВ №146147. Представник позивача [PERSON] - адвокат Романишин Я.О. подав на адресу суду заяву, в якій зазначив, що позовні вимоги свого довірителя підтримує в повному обсязі, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення по даній справі та просить справу слухати у його відсутності та відсутності його довірителя. Відповідачка [PERSON] , в судове засідання повторно не з`явилася з невідомих суду причин, хоча належним чином повідомлялася про час та місце слухання справи, що стверджується рекомендованими повідомленнями про вручення поштового відправлення. Окрім цього, відзив від відповідачки [PERSON] на адресу суду не надходив. Представник третьої особи, - Служби у справах дітей Мостиської районної державної адміністрації Львівської області, - Онохова О.В., в судове засідання не з`явилась, однак подала через канцелярію суду клопотання в якому зазначила, що не заперечує щодо задоволення заявлених позивачем [PERSON] позовних вимог, зазначивши, що права неповнолітніх дітей відповідачки не будуть порушені, оскільки такі будуть проживати з матір`ю, яка створює для дітей повністю належні умови для проживання. ІІІ. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді від 10.03.2020 року постановлено проводити розгляд справи у загальному позовному провадженні. Ухвалою суду від 29.04.2020 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Оскільки відповідачка була належним чином повідомлена про дату, час та місце судового засідання (стаття 128 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК)), в судове засідання не з`явилася, а представник позивача не заперечував проти проведення заочного розгляду справи, судом постановлено ухвалу про заочний справи, що відповідає вимогам статей 280-281 ЦПК. ІV. Обставини справи, встановлені судом. Житловий будинок по [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] , позивачу по справі, що стверджується копією витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 13.08.2018 року. Із актів обстеження матеріально побутових умов проживання [PERSON] від 11.01.2019р., від 01.03.2019р., від 10.05.2019р., від 29.10.2019р. та від 12.02.2020р., відомо, що в житловому будинку по [ADDRESS] зареєстровані десятеро осіб, в тому числі і відповідачка по справі разом із малолітніми дітьми, однак такі з січня місяця 2019 року в даному будинку не проживають. Відповідно до довідки відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУ ДМС України у Львівській області, [PERSON] , 1982р.н., та її малолітні діти [PERSON] , 2007р.н., та [PERSON] , 2010р.н., зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Водночас відповідачка разом з дітьми зареєстрованим/знятим з реєстрації за вказаною вище адресою, не значиться. V. Застосоване судом законодавство та висновки суду. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безсторонній судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його права та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно положень ч.1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Виходячи зі змісту положень ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу в спосіб, передбачений цією нормою Закону, або у спосіб передбачений договором чи законом. Згідно із ч.4 ст.9 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. За змістом ст.71 ЖК, яка встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадка їх тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням, у тому числі за кордоном,-протягом усього часу виконання цієї роботи чи навчання. Відповідно до ст.72 ЖК визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно роз`яснень, викладених у п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст.71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При тимчасовій відсутності за особою продовжує зберігатись намір ставитися до жилого приміщення як до свого постійного місця проживання. Таким чином, системний аналіз ст.ст.71, 72 ЖК дозволяє дійти висновку про те, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за наявності двох обов`язкових умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такої відсутності. Даний висновок суду відповідає правовому висновку, викладеному Верховним Судом в постановах від 24 жовтня 2018 року у справі №490/12384/16-ц та від 22 листопада 2018 року у справі №760/13113/14-ц, що відповідно до положень ч.4 ст.263 ЦПК України має враховуватись судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. За змістом ст.ст.317, 319 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, яким він розпоряджається на власний розсуд. Стаття 321 ЦК України передбачає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених законом та у встановленому законом порядку. Згідно з положеннями статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст.47 Конституції України кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. З урахуванням викладеного судом на підставі безпосередньо досліджених доказів, встановлено, що відповідачка [PERSON] разом із своїми малолітніми дітьми починаючи з січня місяця 2019 року не проживали за місцем своєї реєстрації в будинку що у [ADDRESS] . Вказаний висновок суду не був спростований під час судового розгляду відповідачкою [PERSON] за відсутності наданих нею заперечень (відзиву) проти позову та доказів та їх обґрунтування. Таким чином, суд дійшов висновку про те, що відповідачка по справі не проживає в жилому приміщенні за адресою свого зареєстрованого місця проживання більше шести місяців. Крім того, судом встановлено, що підстави не проживання відповідачки в будинку [PERSON] не пов`язані із перебуванням останньої у довготривалому відрядженні; здійсненням нею догляду за особою, яка проживає в іншому населеному пункті та не обумовлені неправомірною поведінкою позивача, який набув право власності на житловий будинок у передбаченому законом порядку та не вчиняв дій, спрямованих на неправомірне позбавлення відповідачки з її дітьми житла. Будь-яких інших поважних причин не проживання в належному позивачу [PERSON] житловому будинку відповідачкою наведено не було. Періодичного, в тому числі короткочасного повернення відповідачки для проживання до будинку позивача, а також наявних домовленостей між сторонами про можливість відповідачки з дітьми повернутися для проживання до вказаного будинку, судом під час розгляду справи також не встановлено. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (п.36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії») концепція «житла» за змістом ст.8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинити захист на підставі п.1 ст.8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (п.63 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року). З урахуванням зазначеного, приймаючи до уваги, що відповідачка з січня місяця 2019 року не проживає у належному позивачу житловому будинку, суд приходить до висновку про втрату інтересу відповідачки до житлового приміщення за місцем її реєстрації - житлового будинку, що за адресою: [ADDRESS] . Стаття 3 Сімейного кодексу України визначає сім`ю як спільне проживання осіб, які пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Згідно ч.3 ст.29 ЦК України місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцять років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Слід зазначити і те, що права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, визначені у частині другій статті 64 цього Кодексу. Як відомо із ч.2 ст.64 ЖК України, до членів сім`ї наймача належить дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Із матеріалів даної цивільної справи вбачається, що відповідачка [PERSON] і її малолітні діти: [PERSON] і [PERSON] не являються членами сім`ї позивача [PERSON] . Позивач [PERSON] і відповідачка [PERSON] , хоч і являються зведеними братом та сестрою, однак в розумінні норм ст.64 ЖК України такі не являються членами сім`ї. Окрім цього, не додано доказів (належних та допустимих), що відповідачка [PERSON] вела з позивачем (власником будинку) спільне господарство. Згідно із ч.1 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до частини першої статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ч.1, 3 ст.89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до частин першої, четвертої статті 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно зі статтею 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Крім принципів цивільного права- справедливості, добросовісності та розумності, суд має змогу також і керуватися аксіомою цивільного судочинства, яка акумулює в собі наступне-«у всіх юридичних справах правосуддя й справедливість мають перевагу перед строгим розумінням права». Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони гуртуються. Міра, до якої суд має виконати обв`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа "Серявін та інші проти України" № 4909/04 §58 ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З огляду на вищенаведене, а також те, що відповідачка [PERSON] та її малолітні діти: [PERSON] і [PERSON] , без поважних причин були відсутні у житловому будинку понад встановлений законом строк збереження права користування житлом, останні самостійно залишили дане жиле приміщення і протягом тривалого часу (понад один рік) не намагалися вселитись у таке, перешкод в користуванні спірним будинком їй не чинилось і вона разом з дітьми добровільно обрала собі інше місце проживання, а також з огляду на те, що формальна реєстрація відповідачки з дітьми у спірному будинку є такою, що перешкоджає позивачу [PERSON] у здійснені ним права користування та розпорядження своїм майном, суд приходить до висновку, що є всі підстави для задоволення позову в повному обсязі. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. Враховуючи думку позивача [PERSON] і його представника-адвоката Романишина Я.О. та виходячи з вимог ст.141 ЦПК України, суд вважає, що понесений позивачем [PERSON] судовий збір у розмірі 840, 80 грн., слід залишити за останнім.

Outcome: approved