Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] в інтересах малолітніх [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], 3-ті особи: Дніпропетровський районний відділ державної міграційної служби України у Дніпропетровській області, Служба у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації, [PERSON], про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом зняття осіб з реєстраційного обліку. Позивач у судове засідання не з'явився, відповідно до письмової заяви просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, проти винесення заочного рішення суду не заперечує. Відповідачка у судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення у заочному порядку, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Представник Дніпропетровського районного відділу державної міграційної служби України у Дніпропетровській області у судове засідання не з'явився, відповідно до письмової заяви начальник Дніпропетровського районного відділу державної міграційної служби України у Дніпропетровській області просить суд розглядати справу за відсутності представника відділу. Представник служби у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації у судове засідання не з'явився, відповідно до письмової заяви начальник служби у справах дітей Дніпропетровської районної державної адміністрації просить суд розглядати справу за відсутності представника служби. [PERSON] у судове засідання не з'явилася, повідомлена належним чином, причину неявки у судове засідання суду не повідомила. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази та наведені ними доводи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача законні, обґрунтовані та підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Так, у судовому засіданні встановлено, що позивачу на підставі договору купівлі продажу від 05 липня 1996 року, посвідченого державним нотаріусом Дніпропетровської районної державної нотаріальної контори Кобрусєвою Л.В. та зареєстрованого у Новомосковському інвентар бюро, належить квартира [ADDRESS]. У квартирі зареєстрована та мешкає мати позивача - [PERSON]. З 27 травня 1997 року у належній позивачу квартирі зареєстрована його сестра та відповідачка по справі [PERSON]. Крім того, у належній позивачу квартирі зареєстровані малолітні племінники [PERSON], [INFO], [PERSON] Александра, [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Як встановлено у судовому засіданні, відповідачка та її діти з 2004 року не мешкають у належній позивачу квартирі, місце перебування відповідачів не відомо. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів № 2, № 4, № 7 та № 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Частиною 1 ст. 317 Цивільного кодексу України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння чи користування. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 Цивільного кодексу України. Так, відповідно до ст. 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу; способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення; суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною 2 ст. 386 Цивільного кодексу України передбачено, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Та відповідно до ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу Української РСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. На підставі cт. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік. Таким чином, відповідачка та її малолітні діти втратили право користуватися житлом, так як не проживають в ньому більше одного року, точніше - майже 10 років. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Відповідно до ст.ст. 3, 15 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідно до ч.ч. 9, 10 ст. 110 Цивільного процесуального кодексу України позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи); позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред'являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні. Частиною 4 статті 55 Конституції України (Основного Закону) передбачено, що кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 3 ЦПК України (право на звернення до суду за захистом), кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод, чи інтересів. Частиною 2 статті 10 ЦПК України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, визначено, що кожна людина при визначені її громадянських прав і обов'язків має право на справедливий судовий розгляд. Оскільки реєстрація відповідачів у квартирі чинить позивачу як власнику перешкоди в праві вільного користування та розпорядження нею, а саме він вимушений майже 10 років за них сплачувати кошти за комунальні послуги - газ, електроенергію і т.і., і в добровільному порядку вони ухиляються від здійснення дій щодо зняття себе з реєстраційного обліку, він вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав. Абзацом 7 ч. 1 ст. З Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що реєстрація - це внесення відомостей до паспортного документа про місце проживання або місце пересування із зазначенням адреси житла особи та внесення цих даних до реєстраційного обліку відповідного органу спеціально уповноваженого центрального органу виконавчої влади з питань реєстрації. Ні підставі вищевикладеного,

Outcome: approved