Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про зміну договору найму житлового приміщення. Позивач в остаточній своїй заяві про уточнення позовних вимог просить суд винести рішення, яким змінити договір найму квартири [ADDRESS], виділивши їй в користування кімнату площею 12,4 кв.м., відповідачам в користування кімнати розмірами 17,3 кв.м. та 12, 3 кв.м. шляхом укладення з нею окремого договору найму на кімнату площею 12,4 кв.м. в квартирі [ADDRESS]. Місця загального користування - кухню, ванну кімнату, туалет, інші підсобні приміщення залишити в загальному користуванні. У мотивування своїх позовних вимог вказує, що у 2004 році помер її чоловік. У 2007 році її син - відповідач у справі [PERSON] умовив її продати квартиру і переїхати до нього в м. Київ, тому вона продала свою квартиру у м. Ржищеві Київської області, віддала кошти отримані за неї своєму синові, за які він потім купив автомобіль. Після того, як вона заселилася в квартиру, син виділив їй у користування кімнату площею 12.4 кв.м. в якій вона проживала і проживає постійно, проте зважаючи на те, що останнім часом у неї з сином та його сім»єю склалися напружені стосунки, вони усіляко хочуть вижити її з даного жилого приміщення, вона вимушена була звернутися з даним позовом до суду. Відповідач у справі [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом про визнання [PERSON] такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, мотивуючи це тим, що на підставі ордеру на жиле приміщення №12881 серії Б від 01.08.1988 року виданого Виконавчим комітетом Дніпровської районної ради народних депутатів м. Києва він та його сім»я у складі: дружина - [PERSON], донька - [PERSON], батько дружини - [PERSON].(який помер [INFO]) вселились до квартири [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат, має загальну площу 72,25 кв.м., в тому числі житлову площу 42 кв.м. В даній квартирі зареєстровані він, його донька - [PERSON], його онука - [PERSON], його мати - відповідач за зустрічним позовом [PERSON], без реєстрації проживає його дружина [PERSON] Оскільки з 2009 року відповідач [PERSON] у зв»язку з утворенням нової сім»ї та відповідним переїздом з м. Києва на постійне місце проживання до [ADDRESS] в квартирі [ADDRESS] не проживає, що підтверджується актами від 14.01.2015 року та від 01.03.2017 року затвердженими начальником ЖЕД 310 Деснянського району КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» та актом від 21.03.2017 року затвердженим Головою Соколівської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області, з»являється в квартирі епізодично тільки для вигляду на декілька годин, просив визнати її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням в даній квартирі. Ухвалою суду від 15.03.2017 року відкрито провадження у даній цивільній справі. Ухвалою суду від 25.04.2017 року, ухваленою судом під час проведення судового засідання до участі у справі за клопотанням учасників судового розгляду до участі в справі залучено в якості третіх осіб КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» та [PERSON] В судовому засіданні позивач та її представник підтримали вимоги первісного позову, просили суд про їх задоволення. Щодо зустрічного позову, то просили відмовити в його задоволенні, зважаючи на те, що [PERSON] в спірній квартирі проживає постійно, але з тих підстав, що у неї напружені стосунки з сином та його сім»єю, вона могла відлучитися до с. Мочалище Чернігівської області, проте останні роки постійно проживає в [ADDRESS], отримує пенсію, яку їй приносить додому поштарка, також має пільги передбачені законодавством України для ветеранів війни - учасників війни, що підтверджується відповідним посвідченням, якими користуються усі проживаючі в спірній квартири члени її сім»ї при сплаті комунальних послуг. В судовому засіданні представник позивача за зустрічним позовом, яка також представляла інтереси третіх осіб у справі в повному обсязі підтримала вимоги зустрічного позову та просила суд про їх задоволення з підстав, викладених у ньому. Щодо первісного позову, то просила суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Треті особи у справі в судове засідання не з»явилися, в своїх письмових заявах просили проводити судовий розгляд без їх участі. Представники третіх осіб у справі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» та Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації судове засідання не з»явилися, надіславши свої письмові пояснення на позови. Вислухавши пояснення учасників судового процесу, допитавши свідка, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено наступне. Квартира [ADDRESS] не приватизована, належить до державного житлового фонду та знаходиться на балансі КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва». На підставі ордеру на жиле приміщення №12881 серії Б від 01.08.1988 року виданого Виконавчим комітетом Дніпровської районної ради народних депутатів м. Києва відповідач за первісним позовом [PERSON] та його сім»я у складі: дружина - [PERSON], донька - [PERSON], батько дружини - [PERSON].(який помер [INFO]) вселились до квартири [ADDRESS], яка складається з трьох кімнат, має загальну площу 72,25 кв.м., в тому числі житлову площу 41,67 кв.м. В даній квартирі зареєстровані позивач у справі [PERSON], відповідач у справі [PERSON], його донька - [PERSON], його онука - [PERSON], без реєстрації проживає його дружина [PERSON] Крім того, в судовому засіданні було встановлено, що фактично в спірній квартирі донька відповідача у справі [PERSON] не проживає, мешкає в цьому ж будинку в цьому ж під»їзді, тільки на іншому поверсі. У відповідності до ст.61 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Відповідно до ст.104 ЖК України член сім'ї наймача вправі вимагати, за згодою інших членів сім'ї, які проживають разом з ним, укладання з ним окремого договору найму, якщо жилу площу, що припадає на нього, може бути виділено у вигляді приміщення, яке відповідає нормам ст.63 Цього Кодексу. У разі відмовлення членів сім'ї дати згоду на укладання окремого договору найму, а також у разі відмови наймодавця в укладанні такого договору спір може бути вирішено в судовому порядку. Відповідно ст. 61 Житлового кодексу УРСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення, який укладається на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем, житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством,установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім'я якого видано ордер. Саттею 64 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім'ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов'язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім'ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов'язаннями, що випливають із зазначеного договору. Згідно ст. 63 Житлового кодексу УРСР, предметом договору найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду є окрема квартира або інше ізольоване жиле приміщення, що складається з однієї чи кількох кімнат, а також одноквартирний жилий будинок. Не можуть бути самостійним предметом договору найму: жиле приміщення, яке хоч і є ізольованим, проте за розміром менше від встановленого для надання одній особі (частина перша статті 48), частина кімнати або кімната, зв'язана з іншою кімнатою спільним входом, а також підсобні приміщення (кухня, коридор, комора тощо). Відповідно до ч. 1 ст. 48 Житлового кодексу УРСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі, але не менше розміру, який визначається Кабінетом Міністрів України і Федерацією професійних спілок України. Згідно ст. 47 Житлового кодексу УРСР норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 кв.м. на одну особу. Відповідно до Постанови Виконавчого комітету Київської міської ради народних депутатів від 15.07.1985 № 582 встановлено, що жилі приміщення у м. Києві надаються громадянам у межах 13,65 кв.м. жилої площі, але не більше однієї кімнати на одну особу і не менш як 9 кв.м. жилої площі. Пунктом 16 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.04.1985 № 2 "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України" роз'яснено, що в силу ст. 104 Житлового кодексу України суд вправі задовольнити вимоги члена сім'ї наймача про поділ жилого приміщення, якщо жилу площу, що припадає на нього (або з урахуванням укладеної угоди про порядок користування жилим приміщенням), може бути виділено у вигляді ізольованого приміщення, яке складається з однієї або кількох кімнат, розмір якого не менше встановленого для надання одній особі. При поділі жилого приміщення за вимогою члена сім'ї наймача йому може бути виділено ізольоване жиле приміщення розміром меншим за жилу площу, що припадає на нього. Однак поділ не може бути допущений, коли це призведе до штучного погіршення житлових умов позивача і викличе необхідність постановки його на облік, як такого, що потребує поліпшення житлових умов. За результатом розгляду справи судом встановлено, що в спірній квартирі зареєстровано та проживає чотири особи, загальна жила площа квартири складає 42 кв.м., що підтверджується планом квартири (а.с. 51,173), а відтак жила площа квартири на одну особу становить 10.5 кв.м.. Таким чином, з урахуванням розміру жилої площі, яка припадає на кожного члена сім'ї, є неможливим виділення окремих приміщень без порушення санітарних норм на житлове приміщення, проте, суд враховує те, що між проживаючими в спірній квартирі склався порядок користування квартирою, позивач [PERSON] займає кімнату площею 12,4 кв.м., відповідачі кімнати розмірами 17,3 кв.м. та 12, 3 кв.м. Житлова кімната розміром 12,4 кв.м. є ізольованою та такою що відповідає вимогам ст.63 ЖК України та нею за обставинами справи вже окремо користується позивач за первісним позовом. Приймаючи до уваги вищевикладені норми житлового законодавства, суд приходить до висновку про те, що є підстави для розподілу особового рахунку між сторонами та укладення окремих договорів найму. Крім того, як вбачається з позовних заяв, спірні правовідносини не пов'язані з оплатою вартості житлово-комунальних послуг. Щодо зустрічних позовних вимог про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням, то судом встановлено наступне. Обґрунтовуючи в судовому засіданні свої позовні вимоги представник позивача за зустрічним позовом посилалася на те, що з 2009 року по день подання такого позову до суду, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] з»являлася в спірній квартирі епізодично тільки для вигляду на декілька годин. У зв»язку з утворенням нової сім»ї та відповідним переїздом з м. Києва на постійне місце проживання до [ADDRESS] в квартирі [ADDRESS] вона не проживає, що підтверджується актами від 14.01.2015 року та від 01.03.2017 року затвердженими начальником ЖЕД 310 Деснянського району КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м. Києва» та актом від 21.03.2017 року затвердженим Головою Соколівської сільської ради Бобровицького району Чернігівської області. Дійсно, відповідач отримує пенсію за місцем своєї реєстрації, проте це вже останнім часом, коли стала проживати в квартирі, проте це відбулося вже тоді, коли спір знаходився на розгляді в суді. Відповідач за зустрічним позовом та її представник в судовому засіданні в обґрунтування своїх заперечень на зустрічний позов посилалися на те, що [PERSON] в спірній квартирі проживає постійно з 2009 року, але з тих підстав, що у неї напружені стосунки з сином та його сім»єю, вона могла відлучитися не надовго до с. Мочалище Чернігівської області, проте останні роки постійно проживає в [ADDRESS], отримує пенсію, яку їй приносить додому поштарка, також має пільги передбачені законодавством України для ветеранів війни - учасників війни, що підтверджується відповідним посвідченням, якими користуються усі проживаючі в спірній квартири члени її сім»ї при сплаті комунальних послуг. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що Закон України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (статті 71,72, 116, 156 ЖК України; ст. 405 ЦК України). Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Статтею 47 Конституції України визначено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 р.). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24.11.1986 р.), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18.02.1999 р.). У ст. 71 ЖК України зазначено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім'ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Статтею 72 ЖК України визначено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до ст. 107 ЖК України у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. Згідно роз'яснень, викладених в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1985 року (з наступними змінами) «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» у справах про визнання наймача або члена його сім'ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (ст. 71 ЖК України) необхідно з'ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. У разі їх поважності (перебування у відрядженні; у осіб, які потребують догляду; внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім'ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. В судовому засіданні відповідач за зустрічним позовом зазначила, що з 2009 року місцем її постійного проживання є квартира [ADDRESS]. Проте в зв»язку з тим, що у неї з сином та його сім»єю напружені відносини, вона періодично виїздила до с. Мочалище Бобровицького району Чернігівської області. Також в судовому засіданні відповідач за зустрічним позовом пояснювала, що сплачує кошти за комунальні послуги по спірній квартирі 200 грн. щомісячно, які надає синові, має пільги передбачені законодавством України для ветеранів війни - учасників війни, що підтверджується відповідним посвідченням, якими користуються усі проживаючі в спірній квартири члени її сім»ї при сплаті комунальних послуг. Даний факт знайшов своє підтвердження в судовому засіданні та підтверджується наданими суду копіями квитанцій про сплату житлово-комунальних послуг (а.с. 54-125). Крім того, допитана в якості свідка в судовому засіданні [PERSON] пояснила суду про те, що знаходиться в дружніх стосунках з сім»єю [PERSON] біля 13 років, в квартирі [ADDRESS] проживають [PERSON], її син [PERSON] з дружиною [PERSON] та правнучка [PERSON] Бабуся проживає в одній кімнаті, син з невісткою в іншій, правнучка займає третю кімнату. У бабусі на дверях кімнати стоїть замок. Бабуся постійно проживає в квартирі з минулого року. Дійсно у них виникають з сином виникають конфлікти, проте їх провокує бабуся. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі статтею 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Частиною 7 ст. 81 ЦПК України передбачено, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов»язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Акти складені комісією у складі майстра тех.дільниці ЖЕД 310 та мешканців будинку 8б по вул. Бальзака, 69 в м. Києві подані представником позивача за зустрічним позовом до суду як докази не проживання в спірній квартирі відповідача [PERSON] (а.с. 42-44) не можуть бути прийняті судом, як належні докази її не проживання в спірній квартирі, оскільки вони складені сусідами позивача, не затверджені посадовою особою ЖЕД та подані до суду в копіях. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за первісним позовом підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, а тому задоволенню не підлягають.

Outcome: approved