Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

Позивач - [PERSON] (88000, [ADDRESS]) звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовом до відповідача - [PERSON] (89432, [ADDRESS]), третя особа без самостійних вимог на боці позивача - Ужгородська районна державна адміністрація (88017, м. Ужгород, вул. Загорська, 10) про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини з батьком. Позов обґрунтований тим, що 06 серпня 2005 року позивач - [PERSON] уклав шлюб з відповідачкою [PERSON], який був зареєстрований виконкомом Соломонівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів був зроблений відповідний актовий запис за № 5, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серія [NUMBER] За час шлюбу відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29.09.2009 року за №2о-149/09 сторони усиновили неповнолітнього хлопчика: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] Рішенням суду від 22.10.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], було залишено проживати разом з матір'ю, а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO] в твердій грошовій в розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення сином повноліття. Сталось так, що мати [PERSON] фактично самоусунулася від будь якої участі у житті дитини, не цікавиться вихованням дитини, його станом здоров'я, не піклується про фізичний та духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, свідомо нехтує своїми обов'язками. Позивач вважає, що в інтересах сина проживати саме з ним, а не з його матір'ю, оскільки вона не приділяє достатньої і належної уваги вихованню сина. [PERSON] в позовній заяві зазначає, що він працює, має стабільний дохід, яким може в повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини, задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Крім того з моменту усиновлення їхнього неповнолітнього сина, він постійно піклується про нього, допомагає матеріально: купує одежу, сплачує аліменти. Таким чином, проживання сина разом зі позивачем відповідає його інтересам. Відповідно до довідки Тисаашванської сільської ради, 15.12.2017 року, за №709/02-32, [PERSON], зареєстрований в [ADDRESS], але фактично проживає за адресою: [ADDRESS]. Власником будинку за вищевказаною адресою в якому він проживає з своєю сім'єю є гр. [PERSON], яка не заперечує проти постійного проживання [PERSON], [INFO], у належному їй житлі. У вищевказаному будинку створені хороші та комфортні умови для проживання дитини. За місцем свого проживання його сім'я характеризується позитивно, як матеріально забезпечені громадяни, скарг та заяв з боку сусідів та односельчан на сільську раду відносно позивача чи його сім'ї не надходило. Разом з тим, позивач не чинитиме жодних перешкод для спілкування матері із сином і готовий зі свого боку усіма силами сприяти тому, щоб дитина через розлучення батьків не була позбавлена піклування матері. Також, як зазначає [PERSON], що між ним і його неповнолітнім сином [PERSON] склались хороші, теплі відносини та син самостійно виявив бажання проживати разом з ним, про що його матір [PERSON] не заперечує. Спиртними напоями позивач не зловживає, не палить, за місцем роботи та проживання характеризується позитивно, добре відноситься до сина. На підставі вищенаведеного позивач просить суд визначити місце проживання дитини: [PERSON], [INFO] за місцем проживання його батька - [PERSON], [INFO], за адресою [ADDRESS], та стягнути з [PERSON], [INFO] на його користь аліменти на утримання [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000 гривень щомісячно з 01 квітня 2018 року (згідно заяви про уточнення позовних вимог від 18 вересня 2018 року) і до досягнення ним повноліття. В підготовче судове засідання позивач не з'явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення не надходило, проте подав на адресу суду заяву про розгляд справи за його відсутності, у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач в підготовче судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи повідомлялася належним чином. Подала до суду у встановлений законодавством термін відзив на позовну заяву, у якій позов визнала частково. В подальшому, 17.09.2018 року подала на адресу заяву в якій просить розглянути справу за її відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечує, позов визнає в повному обсязі. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з положеннями ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. До ухвалення судового рішення у зв'язку з визнанням позову відповідачем суд роз'яснює сторонам наслідки відповідних процесуальних дій, перевіряє, чи не обмежений представник відповідної сторони у повноваженнях на їх вчинення. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Згідно з ч. ч. 3,4 ст. 200 ЦПК України, за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207цьогоКодексу. Враховуючи, що відповідач визнав позов, суд вважає можливим ухвалити рішення у підготовчому засіданні на підставі ч. 3 ст. 200 ЦПК України. Судове засідання у справі було призначене на 18.09.2018 року на 09 год. 30 хв., однак через неявку в судове засідання всіх учасників справи судом у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. У відповідності до ч. 6 ст. 259 ЦПК України складання рішення суду було відкладено на строк не більш як десять днів, тому у відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення, якою є 27.09.2018 року. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 06 серпня 2005 року позивач - [PERSON] уклав шлюб з відповідачкою [PERSON], який був зареєстрований виконкомом Соломонівської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів був зроблений відповідний актовий запис за № 5, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серія [NUMBER] За час шлюбу відповідно до рішення Ужгородського міськрайонного суду від 29.09.2009 року за №2о-149/09 [PERSON] та [PERSON] усиновили неповнолітнього хлопчика: [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серія [NUMBER] Рішенням суду від 22.10.2015 року шлюб між позивачем та відповідачем було розірвано, неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], було залишено проживати разом з матір'ю, а також стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання їх спільного малолітнього сина [PERSON], [INFO] в твердій грошовій в розмірі 500 грн. щомісячно до досягнення сином повноліття. Згідно висновку Ужгородської районної державної адміністрації Закарпатської області від 28.12.2017 року № 804/03-31, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON],[INFO], [ADDRESS] Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного кодексу України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 1998 року №16 "Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім'ю України", вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі) проте з ким із них і, хто саме з дітей залишається, суд повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому, суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Згідно принципу 6 Декларації з прав дитини Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові і розуміння. Вона повинна, якщо це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і, в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Враховуючи, що позивач просить суд залишити проживати дитину разом з ним, а відповідач визнала позов, та в матеріалах справи міститься висновок голови Ужгородської районної державної адміністрації, з якого вбачається, що орган опіки та піклування, суд вважає за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON], [INFO], з батьком [PERSON], [INFO], [ADDRESS], тому в цій частині позов підляже до задоволення. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Відповідно до ст. 150 СК України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов'язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою (ч. 1 ст. 141 СК України). Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Частиною 1 статті 184 СК України передбачено, що суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров'я та матеріальне становище дитини; стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно ч. 3 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» від 2 червня 2016 року № 1404-VIII загальний розмір усіх відрахувань під час кожної виплати заробітної плати та інших доходів боржника не може перевищувати 50 відсотків заробітної плати, що має бути виплачена працівнику, у тому числі у разі відрахування за кількома виконавчими документами. Це обмеження не поширюється на відрахування із заробітної плати у разі відбування боржником покарання у виді виправних робіт і стягнення аліментів на неповнолітніх дітей. У таких випадках розмір відрахувань із заробітної плати не може перевищувати 70 відсотків. Відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2018 рік» встановлений розмір прожиткового мінімуму на 2018 рік для дітей віком від 6 до 18 років з 01.07.2018 року становить 1 944 грн. Згідно цього ж закону визначений розмір мінімальної заробітної плати з 1 січня 2018 року у розмірі 3 723,00 грн. Тобто мінімальний гарантований розмір аліментів виходячи з прожиткового мінімуму для дитини віком від 6 до 18 років складає 972,00 грн., їх мінімальний рекомендований розмір складає 1 944 грн., а їх максимальний розмір виходячи із мінімальної заробітної плати складає 2 606,10 грн., Враховуючи, що позивач просить суд визначити розмір аліментів у сумі 2 000,00 грн., а відповідач не надав суду жодних заперечень щодо вказаної позовної вимоги, та у заяві від 17 вересня 2018 року зазначив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, суд приходить висновку про можливість задоволення вказаної позовної вимоги, та визначити розмір аліментів, які підлягають стягнення з [PERSON] на користь [PERSON], на утримання [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 2 000,00 гривень щомісячно, починаючи з 01 квітня 2018 року. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Враховуючи, що відповідач відповідно до змісту поданої заяви визнав позов повністю, тому за результатами підготовчого провадження у суду є всі підстави ухвалити рішення. Витрати із сплати судового збору у відповідності до ст. 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного, ст.ст. 56, 110, 141, 155,160, 180, 181, 182, 183, 184, Сімейного кодексу України та,

Outcome: approved