Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-26 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення з квартири [ADDRESS], посилаючись на те, що 25.02.2008 року вона купила у відповідача зазначену квартиру та зареєструвала своє право власності. Колишня дружина відповідача надала згоду на продаж зазначеної квартири. Станом на день звернення до суду відповідач спірну квартиру не звільнив, чим порушив її права як власника. 06.11.2008р. Малиновським районним судом м.Одеси ухвалено заочне рішення, яким задовольнив позов [PERSON], зобов'язано [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю - квартирою 73 будинку 9 по вул. Палубній в м.Одесі та виселив [PERSON] з квартири квартири [ADDRESS]. Ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси від 18.05.2009 року було скасоване заочне рішення Малиновського районного суду м.Одеси від 06.11.2008р.у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю та виселення та зупинено розгляд справи до остаточного вирішення справи № 1519/2-671/11. За результатами цивільної справи № 1519/2-671/11 09 жовтня 2014 року Малиновський районний суд м. Одеси виніс рішення, яким позовні вимоги [PERSON] - задовольнив частково, Позовні вимоги [PERSON] - задовольнити повністю, Визнано недійсним договір купівлі-продажу від 25.02.2008 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON], про що в реєстрі зроблено запис № 1216, згідно якого [PERSON] продав, а [PERSON] придбала квартиру, загальною площею: 100,1 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS]. В задоволенні інших позовних вимог [PERSON] - відмовлено. Визнано дійсною угоду про перехід іпотекодержателю [PERSON] ([ADDRESS]) права власності на двокімнатну квартиру, загальною площею: 100,1 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS], згідно іпотечного договору від 16.05.2006 року, укладеного між [PERSON] ([ADDRESS]) та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (м. Київ, вул. Ковпака 29), договору «Уступки вимоги» №06-09/339 від 25.02.2008 року, укладеного між Колеснiком [PERSON] ([ADDRESS]) та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (м. Київ, вул. Ковпака 29), та договору Кредиту №2006/13-2.06/462 від 16 травня 2006 pоку, укладеному між [PERSON] ([ADDRESS]), та Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «УКРСОЦБАНК» (м. Київ, вул. Ковпака 29); Визнано за Колеснiком [PERSON] (м. Одеса, вул. Ядова, буд 61, кв.11) право власності на двокімнатну квартиру, загальною площею 100,1 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS]. Рішенням апеляційного суду 22 грудня 2015 року, апеляційну скаргу ПАТ «ОТП Банк» задоволено, рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 09 жовтня 2014 року скасовано у справі № 1519/2-671/11. Винесено нове рішення, яким в задоволенні позову [PERSON] ([ADDRESS]) та Колеснiка [PERSON] ([ADDRESS]) відмовлено. 28.12.2017 року ухвалою Малиновського районного суду м.Одеси провадження у справі у порядку ч.1 ст. 254 ЦПК України відновлено. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо доказів про взаємовідносин сторін, а також маючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд вважає можливим заочно розглядати справу у відсутності відповідача та його представника. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає задоволенню за наступними обставинами. В судовому засіданні встановлено, що 25.02.2008 року сторони уклали договір, відповідно до якого [PERSON] продав, а [PERSON] купила двокімнатну квартиру [ADDRESS]. Право власності [PERSON] на зазначену квартиру зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» 19.03.2008 року за № 3348 в кн..: 177 доп.-1. Угода була укладена за наявності згоди колишньої дружини відповідача [PERSON] що підтверджується відповідною нотаріально посвідченою заявою, реєстровий номер 349. За усною домовленістю сторін, відповідач залишився на місяць проживати в [INFO], до покупки власного житла. [PERSON], після закінчення вказаного строку відмовився звільняти квартиру. Згідно Довідки Вих. № 79 від 03.11.2018 року, виданою керівником Обєднання співвласників багатоквартирного будинку «Палубна, 9/2», код ЄДРПОУ 37811693 [PERSON] за спірною адресою зареєстровані : [PERSON], [INFO]; її син [PERSON], 2011 р.н, її донька [PERSON], [INFO]. Однак [PERSON] за зазначеною адресою не зареєстрований. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом та протоколами N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Згідно із ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідач у судове засідання не з'явився, не скористався своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надав належних доказів, які спростовують доводи позивачки. Оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач не є власником спірної квартири, не зареєстрований за вказаною адресою, однак створює перешкоди в реалізації позивачкою її прав, як власником майна, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю та виселення [PERSON] підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. Позивачка не вимагає компенсації за понесені судові витрати, пов'язані із зверненням до суду та розглядом даної цивільної справи. На підставі наведеного,

Outcome: approved