Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ІСКОЖ-2000» про стягнення заборгованості по заробітній платі. В обґрунтування позову зазначено, що з 27.09.2006 року по 10.09.2020 рік позивач перебувала у трудових відносинах з відповідачем. 10.09.2020 року позивач звільнена за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. Всупереч ст.ст. 47, 116 КЗпП України, відповідач не сплатив позивачу всіх сум, які підлягають виплаті в день звільнення. У відповідності до довідок та розрахункових листів, заборгованість ПрАТ «ІСКОЖ-2000» по заробітній платі перед позивачем становить 32438 грн. 76 коп. У позові позивач просить стягнути заборгованість по заробітній платі в розмірі 32438 грн. 76 коп. У судове засідання позивач не з`явилася, через канцелярію суду надала заяву про розгляд справи без її участі, позовні вимоги просить задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, причин неявки суду не відомі, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином. Відзиву на позовну заяву та будь яких клопотань до суду від відповідача не надходило. Відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. На підставі наявних у справі доказів, прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі ст. 280 ЦПК України. У зв`язку з неявкою у судове засідання сторін на підставі ч. 2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснювалось. Дослідивши докази по справі, встановивши факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з нижченаведених підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з ПрАТ «ІСКОЖ-2000» з 27.09.2006 року на посадах вальцювальника та ґрунтувальника. Згідно наказу №15 від 10.09.2020 позивач з посади за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.3-4). Відповідно до ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Положеннями ч.1 ст. 115 КЗпП України визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ст. 233 КзПП України у разі порушення законодавства про оплату праці, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь яким строком. У відповідності до наданих позивачем копій довідок та розрахункових листів заборгованість ПрАТ «ІСКОЖ-2000» перед [PERSON] 34138 грн. 76 коп., яка складається із заборгованості : за червень 2020 року - 10636 грн. 78 коп., липень 2020 року - 8196 грн. 67 коп., серпень 2020 року 9757 грн. 89 коп., вересень 5547 грн. 42 коп. (а.с.5-6). У позові позивач зазначила про те, що нею отримано частину заборгованості по заробітній платі за червень 2020 року в сумі 1700 грн., тобто заборгованість підприємства перед [PERSON] з урахуванням сплати частини заробітної плати становить 32438 грн. 78 коп. Таким чином, наданими належними письмовими доказами встановлений факт наявності заборгованості відповідача перед позивачем по виплаті заробітної плати, яка на теперішній час складає 32438 грн. 78 коп., суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та доведеними, тому зазначена сума підлягає стягненню з відповідача. Оскільки позивачі по даній категорії справ звільняються від сплати судового збору при подачі позову, то такий, на користь держави має бути стягнутий з відповідача відповідно до ст.141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved