Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даною позовною заявою, в якій просила стягнути з [PERSON] аліменти на її користь на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , щомісячно в розмірі 1/4 частки усіх заробітків відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи від дня подачі позовної заяви, до досягнення дочкою повноліття, тобто до [INFO] . Позовні вимоги позивач [PERSON] обґрунтувала тим, що вона з відповідачем 20.02.2005 уклали шлюб, від якого [INFO] народилась дочка [PERSON] . На даний час шлюб між ними розірваний. Вона з дочкою проживає в м. Жмеринці. Дочка на важкі хвороби не хворіє. Вона працює вчителькою в НВК ЗОШ І-ІІІ ст. - Ліцей, отримує заробітну плату в розмірі 7 тис. грн. на місяць. Дитина перебуває цілковито на її утриманні. Коштів на проживання і утримання дочки не вистачає. Відповідач здоровий і працездатний. Незважаючи на те, що відповідач офіційно не працевлаштований, як батько зобов`язаний брати участь в утриманні своєї дитини. Натомість наразі всі власні заробітки відповідач витрачає винятково на свої потреби. Крім їхньої спільної дочки [PERSON] , у [PERSON] інших утриманців немає. Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду від 16.10.2019 відкрито провадження по справі та призначено розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву. Як вбачається з поштових повідомлень, які повернулися на адресу суду, позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] отримали копію ухвали про відкриття провадження. Відповідач також отримав копію позовної заяви разом з копіями доданих документів. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив на позов в якому просив задовольнити частково позов [PERSON] до нього про стягнення аліментів на утримання дитини [PERSON] , [INFO] , та стягнути з нього аліменти на утримання дитини в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. У відзиві зазначив, що свої позовні вимоги позивач мотивує лише тим, що їй самій важко утримувати дитину, оскільки її заробітна плата, яка за останні шість місяців складає близько 7 тис. грн.. на місяць, що є недостатньою для життєзабезпечення її з донькою. Він не має офіційного місця роботи з 2013 року, тому вимушений сам час від часу підшукувати тимчасову роботу, щоб мати можливість хоч якось себе утримувати. Його матеріальне становище дозволяє йому сплачувати аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , лише в розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] у наданій до суду відповіді на відзив відповідача зазначила, що відповідач у своєму відзиві на позовну заяву повідомив суду, що з 2013 року не має офіційного місця роботи. При цьому відповідач, який має освіту провідника пасажирських вагонів, проживає у м. Жмеринці, де функціонують підрозділи залізниці, що займаються пасажирськими перевезеннями за шість років не вжив жодних заходів до пошуку роботи за фахом та не вчиняв спроб працевлаштуватись і за іншими спеціальностями, які не потребують особливих навичок та освітнього рівня. Після звільнення з роботи в 2013 році відповідач не уклав жодного трудового договору. Вказані обставини свідчать про те, що відповідач не бажає на належному рівні матеріально забезпечувати себе і свою дитину. Як вказувалось у позовній заяві відповідач здоровий і працездатний, у нього в користуванні є два автомобілі - легковий та вантажно - пасажирський, відповідач регулярно здійснює перевезення на маршруті Київ - Москва, від чого має достатньо високі заробітки. Просила суд розцінювати відзив відповідача як намагання ухилитись від виконання своїх батьківських обов`язків, визнати викладені у відзиві доводи безпідставними та ухвалити рішення, яким повністю задовольнити її позовні вимоги. Клопотань про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням ( викликом) сторін до суду не надходило. Суд, на підставі ч.5 ст.279 ЦПК України розглянув справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Вивчивши доводи позивача, викладені у позовній заяві, дослідивши надані письмові докази, судом встановлено наступні юридичні факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] сторони по справі є батьками [PERSON] , [INFO] (а.с.5). Згідно копії рішення Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 09.04.2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.4). Відповідно до довідки Комунального підприємства «Жмеринкакомунсервіс» №2422 від 01.10.2019 до складу її сім`ї [PERSON] входить дочка [PERSON] , [INFO] (а.с.6). Відповідно до довідки Управління освіти Жмеринської міської ради Вінницької області №1482 від 03.09.2019 позивач [PERSON] працює в НВК ЗОШ І-ІІІ ст. - Ліцей (а.с.7). Згідно копії трудової книжки відповідач [PERSON] з лютого 2013 року офіційно не мав офіційного місця роботи. Встановлені судом сімейні правовідносини щодо способу виконання батьками обов`язку утримувати дітей, зокрема, щодо звільнення від сплати аліментів, стягнутих за рішенням суду, та щодо звільнення від заборгованості за аліментами, регулюються Конституцією України, Сімейним кодексом України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» та Конвенцією про права дитини від 20.11.1989 року, що ратифікована Постановою ВР України №789-ХІІ від 27.02.1991 року, і є частиною національного законодавства України. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції є нормами прямої дії. Згідно із ст.51 Конституції України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняється державою. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права та обов`язки батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із ч.1 ст.8 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного, соціального розвитку. Відповідно до ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до частини 1 ст. 141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до положень ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Статтею 181 Сімейного кодексу України передбачено, що способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у вихованні в грошевій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій формі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.182 Сімейного кодексу України при визначені розміру аліментів, суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружину, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.1 ст. 183 Сімейного кодексу України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" передбачено, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За таких обставин, враховуючи матеріальне становище дитини, яка проживає із позивачем та перебуває на її утриманні, крім дочки [PERSON] у відповідача інших утриманців немає що не заперечується сторонами, також суд враховує матеріальне становище відповідача, зокрема те, що відповідач є працездатного віку, не є особою з інвалідністю, за власним бажанням офіційно не працевлаштовується, оскільки доказів про звернення ним до територіального Центру зайнятості населення з питанням працевлаштування ним суду не надано; також відсутні докази про наявність медичних протипоказань встановлених відповідачу щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності, а відтак може надавати матеріальну допомогу. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд не приймає заперечення відповідача оскільки ним не надано належних, достовірних, достатніх та допустимих доказів в підтвердження своїх заперечень. Крім того, в запереченнях не визначено спосіб стягнення аліментів, не зазначено розмір твердої грошової суми. Судом встановлено, що між сторонами не досягнуто домовленості щодо утримання неповнолітньої дитини. Обставин, які б доводили необхідність звільнення відповідача від обов`язків утримувати неповнолітню дитину, судом не встановлено. Враховуючи вищезазначене, суд прийшов до висновку, що позовна вимога [PERSON] про стягнення з відповідача аліментів на утримання неповнолітньої дитини підлягає задоволенню та стягненню з відповідача аліментів у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісяця, з дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. У відповідності до п.1 ч.1 ст. 430 ЦПК суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подачу даного позову до суду, тому з відповідача на користь держави підлягає до стягнення судовій збір в розмірі 768 грн. 40 коп. На підставі викладеного та

Outcome: approved