Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Нововодолазького районного суду Харківської області з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх вимог зазначив що йому на підстав і договору дарування, посвідченого державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області 18 листопада 1988 року, реєстровий № 2296, на праві особистої власності належить житловий будинок [ADDRESS] . В житловому будинку зареєстровані його дружина, син, онука та [PERSON] . Згідно з актом депутата відповідач з 2015 року за зареєстрованою адресою не проживала. Посилаючись на ст. 71, 72 ЖК України, ст. ст. 319, 391 ЦК України просив визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням у житловому будинку [ADDRESS] шлях. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному у позовній заяві, просив позов задовольнити. Проти розгляду справи у заочному порядку не заперечував. Представник позивача адвокат Мякота Т. М. у судовому засіданні підтримала заявлені вимоги, вказала, що наявні докази в обґрунтування позову. Просила визнати [PERSON] втратившею право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] шлях, посилаючись на не проживання відповідача у будинку з 2015 року. Не заперечувала проти розгляду справи у заочному порядку. Відповідач у судове засідання повторно не з`явилась, належним чином повідомлена про дату, час і місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомила. Згідно з ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Зі згоди позивача, суд вважає за можливе ухвалити рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Свідок [PERSON] суду пояснила, що є сусідкою позивача. Ій відомо, що відповідач була дівчиною сина позивача та деякий час мешкала у спірному будинку. [PERSON] зареєстрував [PERSON] у своєму будинку, бо сподівався, що у відповідача та його сина все буде добре. Але щось не склалося. З 2015 року [PERSON] не мешкає за місцем реєстрації. Її особисті речі в будинку відсутні. Вислухавши позивача та його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Позивач є власником будинку [ADDRESS] . Вказане вбачається з договору дарування серії НВ № 0364544, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого державним нотаріусом Нововодолазької державної нотаріальної контори Харківської області 18 листопада 1988 року, реєстровий № 2296(а.с 4). Відповідно до технічного паспорту на житловий будинок індивідуального житлового фонду [ADDRESS] , інвентарний № 802 , реєстровий № 7-800 [PERSON] є власником будинку(а.с. 5-7). Згідно з довідкою № 560 від 01.03.2018 року, виданою виконкомом Старовірівської сільської ради жителю [ADDRESS] , [PERSON] , 1972 року народження, має наступний склад сім?ї: дружина - [PERSON] , 1975 року народження; син - [PERSON] , 1993 року народження; громадянка - [PERSON] , 1996 року народження; онука - [PERSON] , 2015 року народження (а.с. 8). Актом депутата Старовірівської сільської ради від 27 березня 2018 року, складеного в присутності свідків: [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але з 2017 року фактично не проживає (а.с. 9). Згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання особи № 131 від 14.01.2019 року, [PERSON] , 16 серпня 1996 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 58). Частиною ч.1 ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, що передбачено ст.16 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На підставі ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 вересня 1997 року відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року №475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який визначає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Вказане кореспондується з ч. 1 ст. 317 ЦК України - власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, та ч. 1 ст. 319 ЦК, в якій передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 383 ЦК України встановлено права власника житлового будинку, квартири, а саме: використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Також, права громадян, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, передбачені ст. 150 ЖК України - користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Зазначені норми визначають право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Відповідно до ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Згідно зі ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що [PERSON] є власником будинку, де зареєстрована, але не проживає [PERSON] . Тобто, між сторонами виник житловий спір, предметом доказування якого є відсутність відповідача за місцем реєстрації місця проживання понад строки, встановлені законом без поважних причин. Посилання позивача [PERSON] та його представника адвоката Мякоти Т.М. на приписи ч. 1 ст. 71 ЖК України, якими передбачено, що при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців, та вимоги ст. 72 ЖК України, де вказано що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку, є безпідставними, оскільки вказані норми матеріального права регулюють правовідносини користування жилим приміщенням в будинках державного та громадського житлового фонду. Разом з тим, судом встановлено, що спірний будинок має інший правовий статус - приватного житлового фонду, користування жилими приміщеннями в якому регулюється главою 6 ЖК України та відповідними нормами ЦК України. Натомість ст. ст. 71, 72 ЖК України застосуванню підлягає ч. 2 ст. 405 ЦК України, яка встановлює, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У пункті 39 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. У цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Зі змісту ч. ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов?язків, передбачених законом. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Приписами частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Позивачем надано докази в підтвердження не проживання відповідача понад один рік в спірному будинку. Житловим приміщенням за місцем реєстрації [PERSON] не користується, її особисті речі в помешканні відсутні. У якості доказів на підтвердження позовних вимог суд приймає акт депутата Старовірівської сільської ради від 27 березня 2018 року, складеного в присутності свідків: [PERSON] , [PERSON] , встановлено, що відповідач зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але з 2015 року фактично не проживає . Вказані обставини підтвердив у судовому засіданні свідок [PERSON] , допитана судом за клопотанням позивача З огляду на викладене суд доходить висновку, що позовні вимоги є обґрунтованими, отже такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved