Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-17 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 22.05.2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] , а також право власності на 1/2 частину транспортного засобу - автомобіль Chevrolet Lacetti, державний номерний знак [NUMBER] . Ухвалою від 15.07.2020 року провадження у справі відкрито. Ухвалою суду від 05.11.2020 року позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на Ѕ частину квартири, що розташована: [ADDRESS] , - залишено без розгляду. Ухвалою суду від 18.01.2021 року накладено арешт на автомобіль марки Chevrolet Lacetti державний номерний знак [NUMBER] , зареєстрований за [PERSON] , [INFO] , ІНН [NUMBER] . Заборонено відповідачу [PERSON] , [INFO] , ІНН [NUMBER] , здійснювати будь-які дії, пов`язані із відчуженням автомобіля Chevrolet Lacetti державний номерний знак [NUMBER] . 18.01.2021 року від позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності, вимоги підтримує у повному обсязі. Відповідач до судового засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, причини не явки суду не відомі. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В своїх позовних вимогах позивач посилається на те, що між позивачем та відповідачем 09.06.2003 року було зареєстровано шлюб, в період шлюбу подружжя придбало нерухоме та рухоме майно, а саме квартиру за адресою: [ADDRESS] , та автомобіль Chevrolet Lacetti, д/н [NUMBER] . Заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси за відповідачем [PERSON] було визнано право власності на Ѕ частину квартири, вказаним рішенням суду було фактично припинено право власності [PERSON] на нерухоме майно, у зв`язку з чим позивач звернулась до суду з вимогами про визнання за нею права Ѕ частину на нерухоме та рухоме майно. 05.11.2020 року позивач [PERSON] надала заяву, в якій просила залишити частину вимог відносно нерухомого майна без розгляду, у зв`язку з тим, що 12.10.2020 року провела державну реєстрацію права власності на Ѕ частину квартири за адресою [ADDRESS] , вимоги щодо рухомого майно підтримує у повному обсязі. Відповідач [PERSON] правом на надання відзиву або будь-яких заяв по суті вимог не скористався, до судових засідань не з`являвся, причини неявки суду не відомі. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 09.06.2003 року, зареєстрований відділом реєстрації актів громадського стану Ізмаїльського міського управління юстиції Одеської області, про що складено актовий запис №189/а.с.6/. Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно №7216936 від 12.05.2005 року квартира за адресою [ADDRESS] на праві приватної власності 1/1 частки, належить [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] від 19.04.2005 року, виданого Виконавчим комітетом Одеської міської ради /а.с.10-11/. Згідно довідки кооператива «МЖСТ ДОМ» від 14.09.2012 року вартість будинку за адресою: [ADDRESS] , становить 5379723,15 грн. /а.с.14/. Згідно заочного рішення Київського районного суду міста Одеси від 28.01.2013 року між сторонами поділено майно, а саме: квартиру [ADDRESS] , та виділено [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] та [PERSON] Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ./а.с.15/. Ухвалою суду від 22.02.2013 року внесено виправлення в частині рішення з зазначенням часток власності сторін. Ухвалою суду від 13.03.2013 року внесено виправлення в частині рішення щодо адреси квартири, зазначено, що квартира розташована в [ADDRESS] . Рішенням Київського районного суду м.Одеси від 11.10.2013 року доповнено резолютивну частину рішння від 28.01.2013 року. Зазначено, що за [PERSON] визнано право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] і що в цілому складається з 3-х житлових кімнат жилою площею 37,9 кв.м, загальною площею 70,2 кв.м, згідно технічного паспорту КП ОМБТІ та РОН від 08.12.2004 року./а.с.18/. Заочним рішенням Київського районного суду м.Одеси від 24.10.2012 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано /а.с.19/. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що згідно рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №54600650 від 16.10.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Єфіменко М.Д. [PERSON] на праві спільної приватної власності належить Ѕ частки квартири за адресою : [ADDRESS] /а.с.62/. Згідно відповіді Головного сервісного центру МВС регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Одеській області, вбачається, що згідно Єдиного державного реєстру транспортних засобів автомобіль Chevrolet Lacetti, н/з [NUMBER] , 20.09.2006 року був зареєстрований у ВРЕР №1 м.Одеси при УДАІ ГУМВС України в Одеській області за гр. [PERSON] , [INFO] , та залишається на обліку за останнім по теперішній час. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Згідно з ст. 60 СК України майно, набуте подружжям під час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності, навіть якщо один із них не мав самостійного заробітку. У частині першій ст. 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. При визначені розміру часток майна дружини та чоловіка суд керується ст. 70 СК України, відповідно до положень якої у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ Судом достоменно встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі. Відповідно до чинного законодавства загальною спільною власністю чоловіка і жінки є нажите ними в період шлюбу рухоме і нерухоме майно, що може бути об`єктом права приватної власності, крім майна нажитого кожним з чоловіка і жінки за час їхнього роздільного проживання при фактичному припиненні подружніх відносин. Як вбачається з матеріалів справи судом залишено вимоги відносно нерухомого майна без розгляду, на підставі заяви позивача, що стосується вимог відносно рухомого майна, судом встановлено, що автомобіль Chevrolet Lacetti, н/з [NUMBER] , 20.09.2006 року, був придбаний під час шлюбу, та зареєстрований на відповідача по справі [PERSON] . Дружина та чоловік з часу реєстрації шлюбу мають право на поділ набутого ними майна як під час перебування у шлюбі, так і після його розірвання. На підставі викладеного, суд вважає, що вимоги позивача підлягають задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. VI. РОЗПОДІЛ СУДОВИХ ВИТРАТ Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог та відстрочення позивачу сплати судового збору на підставі ст. 8 Закону України "Про судовий збір" сума належного до сплати судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави. VІІ. ЗАХОДИ ЗАБЕЗПЕЧЕННЯ ПОЗОВУ Відповідно до ч. 7 ст. 158 ЦПК України у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи.

Outcome: approved