Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про виселення з будинку [ADDRESS] в м. Ужгороді без надання іншого житлового приміщення. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі договору купівлі - продажу від 17.08.1993 року, зареєстрованого в Ужгородському МБТІ від 20.08.1993 року є власником житлового будинку [ADDRESS] в м. Ужгороді. Після реєстрації шлюбу 25.12.1993 року з відповідачем по справі [PERSON] останній переїхав жити до вказаного будинку та був зареєстрований у ньому як член сім'ї. Рішенням суду від 12.01.2001 року шлюб між нею та відповідачем було розірвано, однак відповідач по справі [PERSON] залишився зареєстрованим за вказаною адресою та фактично проживає у будинку. Протягом останніх десяти років після розлучення, відповідач відмовляється в добровільному порядку виселитись з будинку, влаштовує там сварки, систематично порушує правила співжиття, створює їй нестерпні умови для проживання. Проживати з відповідачем стало неможливо, оскільки останній зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки та знищує майно в будинку, постійно руйнує та псує належне їй помешкання. Вона неодноразово зверталась до правоохоронних органів, проте профілактичні бесіди проведені з відповідачем, заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними. Зважаючи на таку поведінку відповідача, з посиланням на норми ст. ст. 116,157 ЖК УРСР, просить суд виселити відповідача [PERSON] з житлового будинку [ADDRESS] в м. Ужгороді Закарпатської області без надання іншого жилого приміщення. Позивач [PERSON] та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи до суду не надходило. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог з тих підстав, що відповідач не порушував умови співжиття. Інших доводів, обгрунтувань не навів. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] пояснив, що він перебуває в родинних відносинах з позивачем. Останнім часом сторони проживають погано. Два чи три місяці тому [PERSON] закликала його ввечері додому, прийшовши до них він побачив відповідача [PERSON] який перебував у стані алкогольного сп'яніння, висловлювався нецензурною лайкою, вдарив позивача, пошкодив меблі на кухні, на що [PERSON] викликала працівників міліції. Позивач боялася повернутися додому, на даний час проживає у матері, оскільки там нестерпні умови проживання. Вказує, що двічі був вдома у позивача та був очевидцем того як [PERSON] викликала міліцію, оскільки відповідач наносив їй удари та погрожував. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, заперечення представника відповідача, покази свідка, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] в м. Ужгороді належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі - продажу від 17.08.1993 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Ужгородської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за № 3-8266 та зареєстрованого в Ужгородському МБТІ від 20.08.1993 року./а.с.8-9/. Судом встановлено, що позивач [PERSON] після одруження 25.12.1993 року з відповідачем [PERSON] , змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON], що стверджується свідоцтвом про шлюб виданим повторно 03.12.2007 року міським відділом Ужгородського МРУЮ Закарпатської області серії [NUMBER]./а.с.10/ Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міського суду від 12.01.2001 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, що стверджується випискою з рішення від 12.01.2001 року та свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] виданим 15.12.2010 року відділом ДРАЦС по м. Ужгороду Ужгородського МРУЮ /а.с. 11-12/ В будинку проживає та зареєстрований відповідач [PERSON] , який вселився в будинок з дозволу власника [PERSON] у зв'язку з укладанням шлюбу та зареєстрований там, що підтверджується записами про реєстрацію у будинковій книзі . Позивач [PERSON] посилається на те, що проживання відповідача у належному їм житлі, створює їй нестерпні умови для проживання , оскільки подальше проживання з ним є неможливим, оскільки останній зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки та знищує майно в будинку, постійно руйнує та псує належне їй помешкання, систематично порушує правила співжиття . В зв`язку з такою поведінкою відповідача, позивач [PERSON] неодноразово зверталась до правоохоронних органів з заявами - 23.09.2014 року, 30.09.2014 року, 06.10.2014 року , 23.10.2014 року , 08.11.2014 року /а.с. 14-16,32 - 35/ Працівники міліції проводили з відповідачем бесіди профілактичного характеру, що стверджується численними висновками ДІМ Ужгородського МВ УМВС по зверненням [PERSON], що містяться при матеріалах справи. Судом встановлено, що відповідач по справі [PERSON] постановою Ужгородського міськрайонного суду від 26.12.2014 року був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП ( вчинення насильства в сім'ї) з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу. Крім того, як встановлено судом, [PERSON] постановою Ужгородського міськрайонного суду від 29.12.2014 року був визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ч.1 ст. 173-2 КУпАП ( вчинення насильства в сім'ї) з накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно вимог ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Правовою підставою даного позову [PERSON] визначила ч. 1 ст.116 , ст. 157 ЖК України і неможливість спільного проживання з відповідачем, який систематично руйнує та псуює житло та порушує правила співжиття. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Згідно зі ст. 156 ЖК припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє колишніх членів його сім'ї права користуватися займаним приміщенням. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підставі і в порядку, передбачених законом. Підстави виселення членів сім`ї (колишніх членів сім`ї) власника будинку передбачені ст. 157, ч. 1 ст. 116 ЖК України. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу власника або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Виходячи з аналізу змісту наведеної норми ст. 116 ЖК України вказує на такі підстави виселення фізичної особи без надання іншого жилого приміщення: а) систематичне руйнування чи псування жилого приміщення; б) використання його не за призначенням; в) систематичне порушення правил співжиття, що робить неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку. Тобто для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мається на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. Крім того, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. 17 постанови N 2 від 12 квітня 1985 року "Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України", при вирішенні справ про виселення на підставі ст. 116 ЖК осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення). Позивач на підтвердження позовних вимог надала суду докази, а саме висновки ДІМ Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області від 25.09.2014 року, 03.10.2014 року, 07.10.2014 року, 27.10.2014 року, 10.11.2014 року виготовлені на підставі її численних звернень до Ужгородського МВ УМВС України в Закарпатській області на систематичне порушення відповідачем [PERSON] правил співжиття що робить неможливим для неї проживання з ним в одному будинку та систематичне руйнування та псування відповідачем належного їй жилого приміщення та постанови Ужгородського міськрайонного суду від 26.12.2014 року та 29.12.2014 року про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення насильства у сім'ї. Як вбачається з матеріалів справи, та встановлено судом за розглядом неодноразових звернень [PERSON] до органів правопорядку відносно неправомірних дій відповідача по місцю проживання, встановлені в діях відповідача [PERSON] ознаки адміністративного правопорушення та повідомлено про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч.1 ст. 173-2 КУпАП. Як встановлено судом, неодноразові заходи попередження застосовувані органами внутрішніх справ з приводу протиправної поведінки відповідача , виявилися безрезультатними (наприклад, його поведінка була предметом розгляду органів міліції,) останній продовжував антигромадське поводження, і така поведінка відповідача носила систематичний характер. Аналізуючи докази надані позивачем на підтвердження позовних вимог, суд приходить до висновку, що позивач належними та допустимими доказами довела , що відповідач своєю поведінкою та своїми діями створює для неї неможливість спільного проживання в одному будинку; систематичність характеру таких дій; безрезультатності заходів попередження і продовження відповідачем негідної поведінки. За таких обставин , на переконання суду позивачем доведено необхідність захисту її прав шляхом виселення відповідача із належного їй будинку. З урахуванням всіх обставин справи, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, cуд приходить до переконання , що позовні вимоги є обгрунтованими і такими, що підлягають до задоволення , оскільки позивач належними і допустимими доказами довела ті обставини на які посилалася, як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved