Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-18 00:00:00

Заявник звернувся до Южного міського суду Одеської області з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення належності, мотивуючи заявлені вимоги тим, що її батько [PERSON] , за національністю німець, народився в 1939 році та проживав в селі Заря-Труда Комінтернівського району Одеської області. Раніше у 1918 році це село мало назву хутір Келлєра та вважалось чисто німецьким поселенням. В січні 1946 року батька заявника, [PERSON] , та членів його сім`ї, як осіб німецької національності, виселили з Одеської області та направили до спецпоселення в Чкалівську (Оренбурзьку) область Домбарівського району село Соколівка. В 1960 році батько заявника одружився, змінив прізвище з « [PERSON] » на прізвище матері « [PERSON] », так як провів в жахливих умовах дитинство та юність через його німецьку національність. В 16 років заявник під тиском сім`ї, навчальних закладів, трактування історії, державної пропаганди, жахливої сімейної трагедії, була вимушена записати свою національність "українка". Заявник все своє життя відчуває себе німкою. Для неї є близькою німецька культура, традиції, мова. Вільно читає німецькою мовою без словника, спілкується німецькою на середньому рівні. Часто готує німецькі національні страви, приймає близько до серця новини з Німеччини. Вважає себе німкою. В позасудовому порядку визнати неправильність чи неповноту запису в акті громадянського стану неможливо. Згідно листа Міністерства юстиції України N B-350-35 від 13.07.1999 року, відділами РАЦС не передбачений порядок зміни, чи встановлення факту реєстрації національності, тому коли заявник звернулася до Южненського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, то отримала відповідь, що для вирішення цього питання їй треба звернутися до суду. Заявник, представник заявника в судове засідання не з`явилися, надавши до суду заяву, згідно якої просять справу слухати в їх відсутність, заявлені вимоги підтримують в повному обсязі. Представник Южненського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області в судове засідання не з`явився, надавши до суду заперечення на подану заяву, які просив врахувати та розглядати справу у відсутність працівника відділу. Згідно поданих заперечень зазначено, що запис про національність у паспорті проводився відповідно до національності батьків. Якщо батьки належали до різних національностей, то при видачі паспорту, національність вказувалася за національністю батька або матері за бажанням отримувача паспорта. У подальшому запис про національність зміні не підлягав, тобто факт помилки в актових записах про шлюб та розірвання шлюбу не підтверджується, бо заявник обрав національність матері «українка» при отриманні першого паспорту. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом в судовому засіданні встановлено, що батьком заявника згідно свідоцтва про народження є [PERSON] , за національністю німець (а.с.6). Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в селі Нова Вільшанка Комінтернівського району Одеської області, що підтверджується копією свідоцтва про народження. У свідоцтві про народження в графі батьки записані [PERSON] за національністю - українець, та [PERSON] за національністю - українка (а.с.7). Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу із зазначенням відомостей про другого з подружжя №00015394035 від 20.05.2015 року [PERSON] за національністю «німець» 07.06.1960 року зареєстрував шлюб з [PERSON] , прізвище після державної реєстрації шлюбу - «[PERSON]» (а.с.19). Згідно листа з державного архіву Одеської області від 17.06.2015 року №Х-1536 в архівному фонді Управління Служби Безпеки України в Одеській області міститься на зберіганні фільтраційна справа у відношенні [PERSON] , 1910 р .н. , німця, уродженця хутора Келлера Комінтернівського району Одеської області, угнаного 17.03.1944 року в Румунію, потім Угорщину та Німеччину (а.с.22). Згідно довідки від 03.11.2015 року №7/Х-6, виданої Головним Управлінням Міністерства внутрішніх справ РФ по Оренбургській області, яка є дійсною на території України відповідно до п. 11 Постанови Верховної Ради Про Тлумачення Закону України «Про реабілітацію жертв політичних репресій в Україні», яким обумовлено, що довідки або посвідчення про реабілітацію, видані у державах - республіках колишнього СРСР або його державними органами, є чинними на території України, в матеріалах особової справи «[PERSON]» (російською), [INFO] року [INFO] , уродженця хутора Келлєра Комінтернівського району Одеської області, є відомості, що він як особа німецької національності в 1946 році був виселений з Одеської області та направлений на спец поселення в Домбарівський район Чкаловської (Оренбургської) області. Знятий з обліку спецпоселення 06.01.1956 р. В анкеті [PERSON] в графі «Склад сім`ї, яка проживає разом з виселенцем, та хто з ним перебуває на обліку в спец поселенні» зазначено: «перебувають на обліку в спецпоселенні: жінка - [PERSON] , 1914 р.н., син - [PERSON] , 1940 р.н., син [PERSON] , 1936 р.н., дочка - [PERSON] , 1941 р.н.» (а.с.24). Відповідно до ст. 300 ЦК України фізична особа має право на індивідуальність. Фізична особа має право на збереження своєї національної, культурної, релігійної, мовної самобутності, а також право на вільний вибір форм та способів прояву своєї індивідуальності, якщо вони не заборонені законом та не суперечать моральним засадам суспільства. Статтями 1, 3 Закону України «Про національні меншини в Україні» встановлено, що Україна гарантує громадянам республіки незалежно від їх національного походження рівні політичні, соціальні, економічні та культурні права і свободи, підтримує розвиток національної самосвідомості й самовиявлення. Усі громадяни України користуються захистом держави на рівних підставах. При забезпеченні прав осіб, які належать до національних меншин, держава виходить з того, що вони є невід`ємною частиною загальновизнаних прав людини. До національних меншин належать групи громадян України, які не є українцями за національністю, виявляють почуття національного самоусвідомлення та спільності між собою. Згідно ст. 11 Закону України «Про національні меншини в Україні» громадяни України мають право вільно обирати та відновлювати національність. Починаючи з 1992 року, на підставі постанови Верховної Ради України «Про затвердження положень про паспорт громадянина України та свідоцтва про народження» від 26 червня 1992 року № 2503-XII, діючим законодавством України не передбачено визначення національності фізичної особи - громадянина України, тобто з прийняттям вказаної постанови з паспорту громадянина України та свідоцтва про народження була виключена графа про національність. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження зразків книг реєстрації актів цивільного стану та описів бланків свідоцтв, що видаються державними органами реєстрації актів цивільного стану» від 12 вересня 2002 року № 1367, яка в наступному втратила силу в зв`язку з прийняттям постанови Кабінету Міністрів України від 10 листопада 2010 року № 1025 в новій редакції, була виключена графа про національність фізичної особи. Тобто, на даний час нормативними актами України не передбачено можливість визначення персональної національності громадян України у документі який посвідчує таку особу. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.07.1995 року «Про практику розгляду судами справ щодо встановлення неправильності запису в актах громадянського стану» зазначено, що при розгляді таких справ слід враховувати, що в актових записах про народження повинні міститись відомості про національність батьків, а якщо їх не було внесено чи неправильно зазначено то такий актовий запис має бути доповнено відповідно до рішення суду. Питання щодо національності батьків, суд вирішує на підставі письмових та інших доказів. На момент набуття чинності Конституцією України від 28.06.1996 року, був чинним Указ Президента України, що передбачав право громадян на зміну національності. Скасування цього Указу Указом від 27.01.1999 року звузило обсяг прав громадян, що не є допустимим, оскільки, відповідно до ч.3 ст. 22 Конституції України, при прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту обсягу прав і свобод, що існували до прийняття Конституції України. Згідно з постановою Пленуму Верховного Суду України «Про застосування Конституції при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996 року Конституція України, як зазначено в її статті 8, має найвищу юридичну силу, а її норми є нормами прямої дії, суди при розгляді конкретних справ мають оцінювати зміст будь-якого закону чи іншого нормативно- правового акта з точки зору його відповідності Конституції і в усіх необхідних випадках застосовувати Конституцію як акт прямої дії. Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення»в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. На підставі ч.1 ст. 22 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» у разі відмови у внесенні змін до актового запису цивільного стану у висновку вказуються причини відмови та зазначається про можливість її оскарження в судовому порядку. В статті 1 Рамкової конвенції про захист національних меншин від 01.02.1995, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Рамкової конвенції про захист національних меншин» 09.12.1997 року, встановлено, що захист національних меншин та прав і свобод осіб, які належать до цих меншин, є невід`ємною частиною міжнародного захисту прав людини і як такий є одним з напрямків міжнародного співробітництва. Стаття 3 Конвенції визначає, що кожна особа, яка належить до національної меншини, має право вільно вирішувати, вважатися їй чи не вважатися такою, і таке рішення або здійснення прав у зв`язку з ним не повинно зашкоджувати такій особі. Частиною 1 статті 11 цієї Конвенції визначено, що сторони зобов`язуються визнавати за кожною особою, яка належить до національної меншини, право використовувати своє прізвище (по батькові) та ім`я мовою меншини, а також право на їх офіційне визнання, відповідно до умов, передбачених у їх правових системах. Відповідно до абз.2 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 липня 1995 року №12 «Про практику розгляду судами справ щодо встановлення неправильності в актах громадянського стану», суд розглядає заяви про встановлення неправильності запису в акті громадянського стану у випадках допущення органами реєстрації актів громадянського стану помилок при складанні актового запису (прізвища, імені, по батькові, національності і громадянства батьків тощо). Відповідно до п.7 Постанови Пленуму Верховного суду України N12 від 07.07.95 року «Про практику розгляду судами справ про встановлення неправильності запису в актах громадянського стану», при розгляді справ про встановлення неправильності в актовому записі про народження суди мають враховувати, що він, зокрема повинен містити відомості про національність і громадянство батьків, а якщо їх не було внесено актовий запис має бути доповнено. Відповідно до п.1.1. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених Наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 № 96/5, зареєстрованих в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за № 55/18793, внесення змін до актових записів цивільного стану, які складено органами державної реєстрації актів цивільного стану України, проводиться районними, районними у містах, міськими (міст обласного значення), міськрайонними, міжрайонними відділами державної реєстрації актів цивільного стану головних територіальних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану) у випадках, передбачених чинним законодавством. У разі відмови у внесенні змін до актових записів цивільного стану у висновку відділу державної реєстрації актів цивільного стану вказуються причини відмови та зазначається про можливість оскарження його у судовому порядку. Відповідно до ст.4 Закону України «Про національні меншини в Україні», відносини, які виникають з приводу реалізації громадянами України прав і свобод, пов`язаних з їх належністю до національних меншин, регулюються Конституцією України, цим Законом, прийнятими на їх підставі іншими законодавчими актами, а також міжнародними договорами України. Згідно з абз. 3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» суд може встановити факти, які і за іноземним законодавством тягнуть за собою правові наслідки для заявника і рішення суду необхідне заявникові для застосування у відносинах з громадянами інших держав. На підставі ст. 11 Конституції України, держава сприяє консолідації та розвиткові української нації, її історичної свідомості, традицій і культури, а також розвиткові етнічної, культурної, мовної та релігійної самобутності всіх корінних народів і національних меншин України. Згідно п. 3 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин. Статтею 8 Європейської Конвенції щодо захист у прав людини та основоположних свобод встановлено, що кожен має право на повагу до його приватного i сімейного життя, до житла і до таємниці кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права інакше ніж згідно із законом, і коли це необхідно в демократичному суспiльствi в інтересах національної i громадської безпеки або економічного добробуту країни, з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав i свобод інших осіб. За практикою Європейського суду з прав людини, яка в Україні є джерелом права, поняття приватного життя та сфера дії ст. 8 Конвенції розповсюджується й на право фізичної особи на самоідентифікацію, в тому числі щодо визначення імені, релігійних переконань, статі тощо. З цього вбачається, що поняття поваги до приватного життя може охоплювати й повагу до національної самоідентифікації особи. Як зазначається у п. 37 Рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гарнага проти України», хоча мета статті 8 Конвенції головним чином стосується захисту особи від свавільного втручання державних органів, вона не лише зобов`язує державу утриматися від такого втручання, але й покладає на неї позитивні зобов`язання, властиві дієвій повазі до приватного та сімейного життя. Якщо межі між позитивними та негативними зобов`язаннями держави за статтею 8 не можна визначити з достатньою точністю, то застосовні принципи, тим не менш, є подібними. В обох контекстах слід дотримуватись справедливого балансу, який потрібно встановити між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому. Виходячи з цього, суд приходить до висновку, що ігнорування з боку державних органів національної самоідентифікації особи, в тому числі шляхом невнесення відповідних відомостей до офіційних документів про таку особу, становить втручання у приватне життя, яке виходить за межі, визначені у ст. 8 Конвенції. Відповідно до п. 2.16.7 Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5 і зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 14 січня 2011 р. за № 55/18793, на підставі рішення суду про внесення змін, доповнень або виправлень в актовому записі цивільного стану вносяться відповідні зміни, які зазначені в рішенні суду. У відповідності до ст. 35 Конституції України, кожен має право на свободу світогляду та віросповідання. Згідно п. 3 ст. 92 Конституції України, виключно законами України визначаються права корінних народів і національних меншин. Згідно ч. 2 ст. 319 ЦПК України рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Після набрання рішенням законної сили воно згідно ст. 18 ЦПК України стає обов`язковим для органів, які реєструють факти, що мають юридичне значення, або оформлюють права, які виникають в зв`язку з встановленням судом фактів. Встановлення факту приналежності до німецької національності заявнику необхідно для відновлення та збереження етнічного походження його роду, а також можливості користуватися пільгами, які гарантуються особам німецького походження. За таких обставин, суд приходить до висновку, що необхідно встановити факт, що національність [PERSON] , [INFO] , уродженки с. Комінтернівське, Комінтернівського району, Одеської області, Української РСР - «німка».

Outcome: approved