Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-11 00:00:00

Позивач 22.05.2017 року звернулася в суд із позовом до відповідача про визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності на майно. Підставою своїх вимог вважає те, що 10.09.2011 року вона уклала шлюб з Відповідачем. За час шлюбу ними було придбано земельну ділянку площею 0,2026 га, кадастровий номер-[NUMBER], яка розташована в [ADDRESS] на якій знаходиться житловий будинок з надвірними спорудами, що підтверджує договір купівлі-продажу земельної ділянки від 05.02.2016 року. Також, було придбано житловий будинок [ADDRESS] та надвірні споруди: веранда «а», сарай «Б», літня кухня «В», гараж «Г», погріб «Д», літня кухня «Е-2», тераса «е» мансарда житлова «над Е», огорожа № 1, ворота з хвірткою №2, що підтверджує договір купівлі-продажу будинку від 05.02.2016 року. Вказане вище майно було придбане за їх спільні кошти. Вона, як дружина надавала письмову згоду, яка була нотаріально посвідчена, на придбання земельної ділянки та житлового будинку. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. В разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або шлюбним договором. 08.08.2016 року шлюб між ними розірвано. У даний час між ними склалися недоброзичливі відносини. Відповідач створює перешкоди в користуванні спільним майном. Право власності є непорушним та охороняється Конституцією та законами України. Згідно ст.15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав є-визнання права (ст.16 Цивільного кодексу України). За таких обставин, відповідно до ст.55 Конституції України вона змушена звертатися за захистом своїх прав у судовому порядку. Просить визнати земельну ділянку площею 0,2026 га, кадастровий номер-[NUMBER], яка розташована в [ADDRESS] на якій знаходиться житловий будинок з надвірними спорудами, та на житловоий будинок [ADDRESS] та надвірні споруди: веранда «а», сарай «Б», літня кухня «В», гараж «Г», погріб «Д», літня кухня «Е-2», тераса «е» мансарда житлова «над Е», огорожа № 1, ворота з хвірткою №2, об»єктом права спільної сумісної власності; визнати за нею, [PERSON], право власності на 1/2 частину цієї земельної ділянки та 1/2 частину цього житлового будинку з надвірними спорудами та визнати за відповідачем, [PERSON], право власності на 1/2 частину цієї земельної ділянки та на 1/2 частину цього житлового будинку з надвірними спорудами; стягнути з відповідача на її користь судові витрати. У судове засідання позивач не з"явилася, подала заяву про розгляд справи за її відсутності та про підтримання позову. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги та їх обгрунтування, викладені в позовній заяві, підтримав та дав пояснення, які відповідали обгрунтуванню позовних вимог, а також додатково пояснив, що позивач не заперечує, щоб судові витрати не стягувалися з відповідача. У судовому засіданні відповідач позов у частині позовних вимог визнав, заперечує проти стягнення з нього судових витрат, так як позивач не пропонувала мирним шляхом вирішити спір. Заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов повністю підлягає до задоволення, виходячи із наступного. Згідно ст.174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд ухвалює рішення про його задоволення при наявності до того законних підстав. Відповідач позов визнав, не визнавши обов"язку повернути позивачу кошти по сплаті судового збору. Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 05.02.2016 року [PERSON] купив земельну ділянку розміром 0,2026, кадастровий номер [NUMBER] (з них 0,1183 га рілля, 0,0782 га прибудинкова територія, 0,0061 га капітальна) надану для ведення особистого селянського господарства, розташовану в [ADDRESS] (а.с.8,9). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.02.2016 року власником земельної ділянки площею 0,2026 га, кадастровий номер [NUMBER], що за адресою [ADDRESS] є [PERSON] (а.с.10,11). Судом встановлено, що згідно договору купівлі-продажу будинку від 05.02.2016 року [PERSON] прийняв майно і сплатив за нього обумовлену грошову суму, а саме: будинок [ADDRESS], з наступники характеристиками: житловий будинок «А-1», житловою площею 30,9 кв.м, загальною площею 45,0 кв.м, що розташований на земельній ділянці, яка перебуває у приватній власності, розміром 0,2026 га, наданій для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер [NUMBER]. Крім вказаного будинку на земельній ділянці розташовані: веранда «а», сарай «Б», літня кухня «В», гараж «Г», погріб «Д», літня кухня «Е-2», тераса «е», мансарда житлова «над Е», огорожа №1, ворота із хвірткою №2 (а.с.12-14). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 05.02.2016 року власником житлового будинку, що по [ADDRESS], загальною площею 45 кв.м, житловою площею 30,9 кв.м є [PERSON] (а.с.15,16). Згідно заяви [PERSON] від 05.02.2016 року, посвідченої державним нотаріусом Жашківської державної нотаріальної контори, [PERSON] дала згоду своєму чоловіку [PERSON] на купівлю та укладення відповідних договорів купівлі-продажу житлового будинку [ADDRESS] та земельної ділянки розміром 0,2026 га, кадастровий номер [NUMBER], надану для ведення особистого селянського господарства, розташовану в [ADDRESS]. Вона підтверджує, що гроші, які витрачаються чоловіком на придбання житлового будинку та земельної ділянки є їхньою спільною сумісною власністю. Придбаний житловий будинок та земельна ділянка також будуть об»єктом права їхньої спільної сумісної власності подружжя, як такі, що набуваються ними на час шлюбу (а.с.17). Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER], виданого 10.09.2011 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Монастирищенського РУЮ у Черкаській області, [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], 10.09.2011 року зареєстрували шлюб, прізвище після реєстрації шлюбу чоловіка та дружини-Бакун (а.с.18). Згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER], виданого 08.08.2016 року Монастирищенським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Черкаській області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] 08.08.2016 року розірвано (а.с.19). Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ст. 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основноположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як у громадських інтересах і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст.60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч.1 ст.61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст.63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Відповідно до ч.2 ст.68 СК України розпоряджання майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ч.1 ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно до ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. Відповідно до ч.2 ст.372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно ст.392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК та ст.372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди-виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Стягнення судових витрат не є позовними вимогами, вони підлягають розподілу та стягненню пропорційно задоволеним вимогам, а тому підлягають стягненню з відповідача на підставі ст.88 ЦПК України в повному обсязі. На підставі викладеного та

Outcome: approved