Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

І. ПРОЦЕДУРА 21.12.2020 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловими та нежитловими приміщеннями квартири [ADDRESS] , житловою площею 40,0 кв.м., загальною площею 60,1 кв.м., яка належить [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу від 29.12.2001 року (1/4 частка) та на підставі договору дарування від 31 травня 2017 року (3/4 частки). Встановити окремий порядок виконання судового рішення, яким визначити що рішення суду про визнання втративши право користування є підставою для зняття з реєстраційного обліку [PERSON] , [INFO] , з квартири [ADDRESS] . Позов пред`явлено на підставі ст. ст. 317, 321, 328, 391, 405 ЦК України, Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні». Ухвалою від 04.01.2021 року провадження у справі відкрито. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник адвокат Кудрік К.І. підтримали заявлений позов та просять його задовольнити. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не з`явився, повідомлявся належним чином, правом на подання відзиву на позов або будь-якої іншої заяви щодо розгляду справи не скористався. Треті особи [PERSON] та [PERSON] надали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності, підтримують позов та просять його задовольнити / а.с. 65-70, 72-78/. 02.02.2021 року в судовому засіданні представник Департаменту надання адміністративних послуг Одеської міської ради надала письмові пояснення по справі /а.с.46-49/, в подальшому 26.02.2021 року надала до суду електронною поштою заяву про розгляд справи за відсутності представника / а.с.89-91/. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням вказаного, суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. ІІ. АРГУМЕНТИ (ДОВОДИ) УЧАСНИКІВ СПРАВИ В позовних вимогах позивач посилається на те, що їй, [PERSON] належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 29.12.2001 року (1/4 частка) та на підставі договору дарування від 31 травня 2017 року (3/4 частки). Відповідач [PERSON] до приміщення квартири не з`являється, предметів особистого вжитку та майна відповідача в квартирі немає, реєстрація відповідача за вказаною адресою порушує права позивача, в зв`язку з чим [PERSON] змушена звернутись до суду. ІІІ. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ СПРАВИ Як встановлено судом , [PERSON] належить квартира [ADDRESS] на підставі договору купівлі - продажу від 29.12.2001 року (1/4 частка) та на підставі договору дарування від 31 травня 2017 року (3/4 частки) /а.с.14-16/. З довідки Департаменту надання адмінпослуг ОМР №Л5-271435-ф/л від 11.12.2020 року, вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , з 26.11.2008 року зареєстрований [PERSON] , [INFO] /а.с.20/. Також зареєстровані треті особи [PERSON] та [PERSON] . З Акту про фактичне непроживання за місцем реєстрації від 08.12.2020 року, складеного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , підписи яких засвідчені керівником дільниці №5 КП "ЖКС Вузівський" вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , починаючи з 2001 року, не зважаючи на реєстрацію, фактично непроживає [PERSON] /а.с.21/. В судовому засіданні 22.03.2021 року судом було допитано свідків [PERSON] та [PERSON] , які підтвердили факт непроживання [PERSON] з 2001 року у вказаній квартирі. IV. ПРАВОВІ НОРМИ, ЩО ПІДЛЯГАЮТЬ ЗАСТОСУВАННЮ Суд зазначає, що спірні правовідносини регламентуються положеннями ст. ст. 317, 319, 321, 405 ЦК України. Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею ст. 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Положеннями ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» визначено,\~що зняття\~з реєстрації\~місця проживання\~особи здійснюється,\~зокрема,\~на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. V. ОЦІНКА ДОВОДІВ УЧАСНИКІВ СПРАВИ ТА ВИСНОВКИ СУДУ В ході\~судового розгляду\~справи встановлено,\~що позивач\~є власником квартири за адресою [ADDRESS] , в якій на теперішній час крім позивача, третіх осіб /батьків сторін/, зареєстрований також відповідач [PERSON] . Матеріали справи не містять доказів, які були б відхилені судом. Оскільки, факт реєстрації відповідача призводить до порушення прав позивача як власника майна, то суд приходить до висновку, що права, свободи та інтереси позивачів порушені, що призвело до правомірного звернення позивача до суду за захистом.\~ Таким чином, судом достеменно встановлено, що відповідач не проживає в спірній квартирі понад десять років, не несе витрати по утриманню житла, встановлені обставини свідчать, що відповідач добровільно залишив житло та без поважних причин не проживає за місцем реєстрації. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За таких обставин, з урахуванням вищевикладеного, проаналізувавши та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені.

Outcome: approved