Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 27.01.2016 року Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №112. Позов обґрунтовано тим, що 27.01.2016 року між сторонами зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу дітей у сторін немає. Позивач зазначає, що одруження з відповідачем виявилось невдалим, сторони спільно не проживають більше двох років, спільного господарства не ведуть. В кінці 2016 року відповідач виїхав за межі України і не повернувся. З того часу сторони не спілкуються, фактично сім`я розпалась, існує лише формально, подальше збереження шлюбу є неможливим та намірів відновлювати шлюбні стосунки сторони не мають. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилась. Від позивача надійшла заява, згідно якої остання позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати у її відсутності, щодо ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи, відзиву на позов не надав. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.ст. 280,281 ЦПК України суд вважає за можливе розглянути справу на підставі доказів, що є в матеріалах справи та ухвалити заочне рішення, про що суд постановив відповідну ухвалу, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання, не повідомив причини неявки, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши та оцінивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають в шлюбі, зареєстрованому 27.01.2016 року Івано-Франківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Івано-Франківській області, актовий запис №112. Позивач зазначає, що одруження з відповідачем виявилось невдалим, сторони спільно не проживають більше двох років, спільного господарства не ведуть. В кінці 2016 року відповідач виїхав за межі України і не повернувся. З того часу сторони не спілкуються, фактично сім`я розпалась, існує лише формально, подальше збереження шлюбу є неможливе та намірів відновлювати шлюбні стосунки сторони не мають. Так, згідно зі ст. 112 Сімейного кодексу України суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини та інші обставини життя подружжя. Суд ухвалює рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Відповідно до Листа від 16.05.2013 № 24-754/0/4-13 Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» п.4 абзац 6: «Справи про визнання шлюбу недійсним, про розірвання шлюбу між одним з подружжя - громадянином України та другим із подружжя незалежно від його громадянства, які проживають за межами України, підсудні судам України (статті 63, 64 Закону України "Про міжнародне приватне право").» Згідно зст.63 Закону України «Про міжнародне приватне право», припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Частиною 1 статті 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» встановлено, що правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний звязок іншим чином. Кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин чи примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом (ст. 56 СК України). Дослідивши матеріали цивільної справи, суд прийшов до висновку, що шлюб між сторонами слід розірвати, оскільки сторони припинили подружні відносини, шлюб розпався і носить формальний характер, позивач наполягає на розірванні шлюбу, що свідчить про те, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить її інтересам, що має істотне значення, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача в користь позивача слід стягнути суму сплаченого судового збору в сумі 768,40 грн. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 110, 112,113,ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved