Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-02 00:00:00

Кременчуцька міська рада Полтавської області звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] про стягнення безпідставно збережених коштів орендної плати. В обґрунтування позовних вимог представник позивача у позовній заяві вказав, що 10.04.2018 р. згідно договору купівлі-продажу пункту діагностування легкового транспорту, [PERSON] набула право власності на пункт діагностування легкового транспорту, розташований за адресою: [ADDRESS] , який розташований на земельній ділянці комунальної власності, площею 0,1452 га, кадастровий номер: 5310436100:06:003:0542, вид використання земельної ділянки: для розміщення, експлуатації та обслуговування майданчику відстою маршрутних мікроавтобусів біля пункту діагностики легкового транспорту, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.04.2017р. державним реєстратором виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області Боруца Т.М., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1216759853104. 13.11.2018 р. відповідач звернулась до міського голови з заявою про надання дозволу на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки площею 1452 кв.м. для експлуатації та обслуговування пункту діагностування легкового транспорту, розташований за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Кременчуцької міської ради Полтавської області від 13.12.2018 р. «Про надання дозволу на розроблення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) юридичним та фізичним особам в м. Кременчуці», відповідачу по справі було надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 1452 кв.м. для експлуатації та обслуговування пункту діагностування легкового транспорту, розташований за адресою: [ADDRESS] . Так, у період з 01.01.2020 р. по 31.05.2020 р. відповідач використовувала земельну ділянку без правовстановлюючих документів, орендну плату за договором не сплачувала, хоча земельна ділянка використовувалась для пункту діагностування легкового транспорту, що призвело до неотримання Кременчуцькою міською радою Кременчуцького району Полтавської області доходу від орендної плати за землю, який остання отримала б у разі оформлення відповідачем згідно вимог ст.ст. 125, 126 Земельного кодексу України правовстановлюючих документів на земельну ділянку. Відповідач є власником нерухомого майна, але не є власником та постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата. Позивачем було надано розрахунок, відповідно до якого розмір недоотриманої орендної плати за період з 01.01.2020 року по 31.05.2020 року складає 30913 грн. 04 коп. Отже, позивач за користування земельною ділянкою без правовстановлюючих документів недоотримав безпідставно збережені кошти відповідачем у вигляді орендної плати в розмірі 30913 грн. 04 коп., у зв`язку з викладеним позивач просив стягнути з відповідача на свою користь кошти в сумі 30913 грн. 04 коп., а також витрати пов`язані зі сплатою судового збору в розмірі 2102 грн. Ухвалою судді від 31 липня 2020 року позовну заяву було залишено без руху у зв`язку з несплатою судового збору. Ухвалою судді 10 листопада 2020 року було відкрито провадження у справі, залучено сторін та призначено провести розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою суду від 03 грудня 2020 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою учасників справи, здійснено виклик відповідача шляхом публікації оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Ухвалою суду від 13 січня 2021 року розгляд справи було відкладено у зв`язку з неявкою учасників справи, здійснено виклик відповідача шляхом публікації оголошення на офіційному веб-порталі «Судова влада України». Ухвалою суду від 03 лютого 2021 року було постановлено ухвалу про проведення заочного розгляду справи. У судове засідання представник позивача Кременчуцької міської ради Кременчуцького району Полтавської області Пономаренко Н.О., відповідач [PERSON] не прибули. Учасники справи були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Представник позивача просила розглянути справу за її відсутності, позов підтримала, проти заочного розгляду справи не заперечувала, про що надала письмову заяву. Відповідач про причини неявки суд не повідомила, відзив на позов не подала. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, встановив наступне. 10.04.2018 р. згідно договору купівлі-продажу пункту діагностування легкового транспорту, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Вариводою В.В, [PERSON] набула право власності на пункт діагностування легкового транспорту, розташований за адресою: [ADDRESS] , який складається: з приміщення для автозапчастин, літ. Е, площею 18, 1 кв.м., будівля охорони, літ. 3, площею 8,6 кв.м., навіс, літ. О., фундамент, літ. Ф, хвіртка, № 3, орогожа, № 4, та розташований на земельній ділянці комунальної власності, площею 0,1452 га, кадастровий номер: 5310436100:06:003:0542, вид використання земельної ділянки: для розміщення, експлуатації та обслуговування майданчику відстою маршрутних мікроавтобусів біля пункту діагностики легкового транспорту, право власності на який зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 04.04.2017р. державним реєстратором виконавчого комітету Кременчуцької міської ради Полтавської області Боруца Т.М., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1216759853104. Право власності відповідача на вказаний об`єкт підтверджується копією витягу з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 03.06.2020. Як вбачається з Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (а. с. 17) №НВ-0001342732018 від 13.03.2018 року земельна ділянка, кадастровий номер №5310436100:06:003:0542, площею 0,1452 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , призначеної для використання для обслуговування майданчику відстою маршрутних мікроавтобусів біля пункту діагностики легкового транспорту, належна на праві власності Кременчуцьій міській раді Кременчуцького району Полтавської області та перебуває у комунальній власності. З 01.01.2020 року по 31.05.2020 року відповідач використовувала земельну ділянку без виникнення права власності або користування та без державної реєстрації цих прав відповідно до ст. ст. 125, 126 Земельного Кодексу України. Відповідно до витягу з технічної документації про нормативну грошову оцінку земельної ділянки від 26.02.2020 за № 1076/0/212-20 нормативна грошова оцінка земельної ділянки площею 1452 кв.м на 2020 рік складає 1544056,80 грн. Згідно розрахунку, проведеного Кременчуцькою міською радою Кременчуцького району Полтавської області на підставі Закону України «Про оцінку земель», рішень Кременчуцької міською радою Полтавської області від 23 вересня 2008 року «Про орендну плату за землю в м.Кременчуці», від 02.02.2016 року «Про внесення змін до рішення Кременчуцької міської ради Полтавської області від 29.05.2012 року «Про розгляд протесту прокурора м. Кременчука від 23.01.2012 року № 94-908вих.12 на рішення Кременчуцької міської ради від 27.12.2011 року «Про внесення змін до рішення міської ради від 24 листопада 2009 року «Про затвердження технічної документації з нормативної грошової оцінки земель м. Кременчука Полтавської області», розмір орендної плати у період часу з 01.01.2020 року по 31.05.2020 року за земельну ділянку комунальної власності площею 1452 кв.м, розташованої за адресою: [ADDRESS] , складає 30913,04 грн., у тому числі: 1) за період з 01.10.2019 по 31.12.2019 річна сума орендної плати - 46321,70 грн., річна сума орендної плати - 11675,61 грн., 2) за період з 01.01.2020 по 31.05.2020 включно річна сума орендної плати - 46321,70 грн., річна сума орендної плати - 19237,43 грн. Статтею 2 Земельного кодексу України передбачено, що земельні відносини - це суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею. Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади. Згідно статті 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель. Приписами частини 1, 2 статті 13 Конституції України унормовано, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до положень статті 80 Земельного кодексу України суб`єктами права на землі комунальної власності є територіальні громади, які реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування. У відповідності до статей 122, 123, 124 Земельного кодексу України міські ради передають земельні ділянки у власність або користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у державній або комунальній власності здійснюється на підставі рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування згідно з їх повноваженнями, визначеними статтею 122 цього Кодексу шляхом укладення договору оренди земельної ділянки чи договору купівлі - продажу права оренди земельної ділянки. Як вбачається з положень статті 120 Земельного кодексу України, виникнення права власності на об`єкт нерухомості не є підставою для автоматичного виникнення права власності чи укладення (продовження, поновлення) договору оренди земельної ділянки. Частина 1 статті 93 Земельного кодексу України встановлює, що право оренди земельної ділянки - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для провадження підприємницької та іншої діяльності. Землекористувачі також зобов`язані своєчасно сплачувати орендну плату (пункт «в» частини першої статті 96 Земельного кодексу України). Водночас за змістом статті 125 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Отже, за змістом указаних приписів виникнення права власності на будинок, будівлю, споруду не є підставою для виникнення права оренди земельної ділянки, на якій вони розміщені та яка не була відведена в оренду попередньому власнику. Право оренди земельної ділянки виникає на підставі відповідного договору з моменту державної реєстрації цього права. Проте з огляду на приписи частини 2 статті 120 Земельного кодексу України не вважається правопорушенням відсутність у власника будинку, будівлі, споруди зареєстрованого права оренди на земельну ділянку, яка має іншого власника і на якій розташоване це нерухоме майно. У разі надання земельної ділянки в оренду укладається договір оренди земельної ділянки, яким за положенням частини 1 статті 21 Закону України "Про оренду землі" визначається орендна плата за землю як платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Матеріали справи свідчать, що відповідач є власником нерухомого майна, розміщеного на відповідній земельній ділянці, на підставі договору купівлі-продажу пункту діагностування легкового транспорту від 10.04.2018 р. При цьому матеріали справи не містять доказів належного оформлення права користування вказаною земельною ділянкою, зокрема, укладення відповідного договору оренди з Кременчуцькою міською радою та державної реєстрації такого права. Отже, відповідач користується спірною земельною ділянкою без достатньої правової підстави. Відповідачем не спростовано факт користування спірною земельною ділянкою. Відповідно до частини другої статті 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Предметом регулювання глави 83 Цивільного кодексу України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Статтею 1212 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. При дослідженні доказів судом було встановлено, позивачем було прийняті рішення від 13.02.2018 р. , 30.03. 2018 р. «Про надання дозволу на розроблення технічних документацій із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) юридичним та фізичним особам в м. Кременчуці», та надано дозвіл на розроблення технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 1452 кв.м. для експлуатації та обслуговування пункту діагностування легкового транспорту, що розташований за адресою: [ADDRESS] , (а.с. 10, 13) Так, позивачем було створено належні умови для відповідача щодо оформлення документів на право користування визначеною земельною ділянкою, однак жодних дій останній не вчинив. Згідно з статтею 1214 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе без достатньої правової підстави, зобов`язана відшкодувати всі доходи, які вона одержала або могла одержати від цього майна з часу, коли ця особа дізналася або могла дізнатися про володіння цим майном без достатньої правової підстави. З цього часу вона відповідає також за допущене нею погіршення майна. З огляду на викладене відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберіг у себе кошти, які мав заплатити за користування нею, зобов`язаний повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини першої статті 1212 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 206 Земельного кодексу України, використання землі в Україні є платним. Об`єктом плати за землю є земельна ділянка. Плата за землю справляється відповідно до закону. Статтею 14 Податкового кодексу України, визначено, що плата за землю - це обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку та орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності. Відповідач не є власником та постійним землекористувачем земельної ділянки, а тому не є суб`єктом плати за землю у формі земельного податку, при цьому, єдина можлива форма здійснення плати за землю для нього, як землекористувача, є орендна плата (стаття 14.1.72 Податкового кодексу України). Податковим кодексом України визначено, що орендна плата за земельні ділянки державної та комунальної власності є обов`язковим платежем, а його розмір визначається на підставі законодавчих актів, тобто є регульованою ціною (статті 14.1.125, 14.1.136, 288.5 Податкового кодексу України). Як убачається з матеріалів справи, відповідач у період з 01.01.2020 р. по 31.05.2020 р. включно не сплачувала за користування земельною ділянкою плату за землю у встановленому Законом розмірі. Відповідно до розрахунку, наданого позивачем, за період з 01.01.2020 р. по 31.05.2020 р. (включно) розмір орендної плати мав становити 30913 грн. 04 коп. (розрахунок згідно позовної заяви). Зважаючи на те, що відповідач, як фактичний користувач земельної ділянки, що без достатньої правової підстави за рахунок власника цієї ділянки зберегла у себе кошти, які мала заплатити за користування нею, зобов`язана повернути ці кошти власнику земельної ділянки на підставі частини 1 статті 1212 Цивільного кодексу України (аналогічна правова позиція викладена у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 08.01.2019 у справі №916/2927/17). Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача безпідставно збережених коштів у розмірі орендної плати в сумі 30913 грн. 04 коп. за період з 01.01.2020 р. по 31.05.2020 р. (включно) підлягає задоволенню. Вирішуючи частину вимоги щодо стягнення з відповідача 3% річних та суму безпідставно збережених коштів з урахуванням індексу інфляції необхідно зазначити наступне: Так з норми ч. 2 ст. 625 ЦК України слідує, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З аналізу положень ч. 2 ст. 1214 ЦК України випливає, що у разі безпідставного одержання чи збереження грошей нараховуються проценти за користування ними (ст. 536 цього Кодексу). Оскільки кондиційні зобов`язання належать до позадоговірних, а також, що проценти нараховуються згідно договору чи на підставі закону, тому наявні підстави для задоволення позову в цій частині та стягнення з відповідача 3% річних та витрат індексу інфляції за період з 01.01.2020 р. по 31.05.2020 р. згідно наведеного розрахунку. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно, зокрема, для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо який у учасників справи, виникає спіроку Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи, а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 ст. 82 ЦПК України встановлено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтується. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Справа «Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Відповідач не скористався наданим йому правом на судовий захист та не спростував обставини, на які посилається позивач в обґрунтування своїх позовних вимог, шляхом надання належних і допустимих доказів. З огляду на наведене, суд дійшов висновку про необхідність задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача безпідставно збережених коштів орендної плати, враховуючи 3% річних та індексу інфляції період часу з 01.01.2020 року по 31.05.2020 року на загальну суму 30913 грн.04 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позов підлягає задоволенню, необхідно стягнути з відповідача на користь позивача кошти у повернення сплаченого судового збору у розмірі 2102 грн.

Outcome: approved