Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-21 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], [INFO], третя особа Районна служба у справах неповнолітніх Кодимської районної державної адміністрації Одеської області про виселення із ? частини домоволодіння та надвірних споруд за адресою: м. Одеса, вул. Скворцова, будинок № 51. Позивач не приймала участь у судовому засіданні, надала до суду заяву в якій вказала, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, совіщена належним чином, у судове засідання не з явилася. Представник третьої особи - Районної служби у справах неповнолітніх Кодимської районної державної адміністрації Одеської області не приймав участь у судовому засіданні, надав до суду заяву про розгляд справи без його участі. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Згідно\~ст. 280 ч.1 ЦПК України\~суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що 10 жовтня 1997 року між позивачем та [PERSON] був укладений шлюб, який був зареєстрований Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської ради, актовий запис № 1375, що підтверджується Свідоцтвом про одруження від 10.10.1997 р., виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану виконкому Одеської міської ради. Від даного шлюбу у позивача з чоловіком народилося двоє дочок: [PERSON], 14.03.001 року народження та [PERSON], [INFO], що підтверджується копіями свідоцтв про народження дітей. У період шлюбу позивач з чоловіком [PERSON] придбали у власність ? частину житлового будинку з господарчими спорудами за адресою: м. Одеса, вул. Сворцова, будинок № 51, розташованих на земельній ділянці площею 870 кв.м., що підтверджується договором купівлі-продажу від 18.05.2005 р., посвідченого державним нотаріусом Шостої одеської державної нотаріальної контори [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 5-1451. Право власності було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН» за № 4555 в книзі: 170доп-78, що підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 7557579 від 18.06.2005 р. Належна позивачеві та [PERSON] частка відокремлена в натурі та складається з: житлового будинку літ. «А»: 1-1 жила, 1-2 жила, житловою площею 30,6 кв. м., 1-3 веранда, 1-4 санвузол;сарай літ. «Б», мостіння та огорожа, розташовані на земельній ділянці площею 552 кв.м. Крім того, на присадибній земельній ділянці позивачем та її чоловіком було побудовано житловий будинок літ. «Т-ж,т» з прибудовою і мансардою та надвірних будов: сарай літ «т», кухня літ. «П», гараж літ. «С», що розташовані на земельній ділянці за адресою: м. Одеса, вул. Скворцова, будинок № 51. Вказані обставини підтверджуються висновком судової будівельно-технічної експертизи, виконаним ОНДІ судових експертиз від 28.12.2017 року. На підставі рішення Малиновського районного суду м. Одеси шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 16.07.2015 р. по цивільній справі № 521/6825/15ц. Відповідно до ст. 60 СК України, майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловіку на прав спільної сумісної власності незалежно від того, що один не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до ст. 65 СК України дружина, чоловік Мають рівні права на володіння, користування та розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є обєктом права спільної сумісної власності подружжя за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. В належній позивачеві та її колишньому чоловіку [PERSON] частині домоволодіння позивач постійно проживає разом з дітьми та колишнім чоловіком, що підтверджується довідкою, випискою із домової книзі про склад сімї та реєстрацію. В липні 2018 року на належну позивачеві та її колишньому чоловіку частину домоволодіння незаконно вселилася відповідач по справі [PERSON] з неповнолітнім сином [PERSON]. Позивач свого\~дозволу на\~їх вселення\~не надавала\~та вважає\~що їх\~проживання перешкоджають\~їй та\~її дітям\~користуватися власністю\~в повному\~обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У сенсі ст. 391 ЦК України, власник майна може вимагати усунення будь-яких перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає можливість дійти висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно Закону N 475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першим протоколом та протоколами N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Таким чином, закон гарантує захист права власності шляхом застосування певних способів захисту, передбачених ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Згідно із ст.ст. 379, 382 ЦК України, об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло у вигляді житлового будинку, садиби, квартири. Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. За змістом ст. 156 ЖК України, члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім'ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім'ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Відповідно до п. 33 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07 лютого 2014 року, застосовуючи положення ст. 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов'язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов'язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов'язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Статтею 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Згідно із ст. 3 СК України, сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом та мають взаємні права та обов'язки. Відповідно до п. п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом (ст. 129 Конституції) зобов'язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Суд виходить з вимог ст.ст. 12, 81 ЦПК України, відповідно до яких цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За приписами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідач у судове засідання не з'явилася, не скористалася своїми процесуальними правами сторони в процесі і не надала належних доказів, які спростовують доводи позивачки. Крім того, відповідно до листа Кодимської міської ради Одеської області від 12.12.2018 р. за вих. № 02-17/1274 [PERSON] разом з малолітнім сином [PERSON], [INFO] мають реєстрацію місця проживання за адресою: [INFO]. Оскільки, в судовому засіданні було встановлено, що відповідач не є власником спірної частини житлового будинку, не зареєстрована за вказаною адресою, однак створює перешкоди в реалізації позивачкою її прав, як власником майна, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про виселення [PERSON], яка діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], [INFO] підлягають задоволенню з огляду на їх законність та обґрунтованість. На підставі наведеного,

Outcome: approved