Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-14 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою, в якій просить суд визнати [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] ; [PERSON] , [INFO] , зареєстроване місце проживання: [ADDRESS] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме квартирою, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 123754566 від 14.05.2018 року [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Як стверджується відповідним записом у будинковій книзі для прописки громадян, проживаючих в квартирі за вказаною адресою зареєстроване місце проживання мають усі відповідачі. Відповідачі по справі - колишня невістка - [PERSON] , повнолітня онучка - [PERSON] та неповнолітня онучка [PERSON] які зареєстровані у належному позивачці на праві власності квартирі, однак, фактично не проживають більше 3-х років без поважних причин і з реєстрації проживання за вказаною адресою не знялися. Домовленостей щодо збереження за ними права на користування майном позивача між ними не було. Відсутність відповідачів, по місцю реєстрації, не пов`язана з поважними причинами, передбаченими законодавством і будь- який правовий зв`язок зі спірною квартирою - втратили. Однак реєстрація їх проживання створює перешкоди у виконанні позивачем, як власником житла, обов`язків по утриманню будинку, оскільки є перешкодою в оформленні соціальних пільг, створюються певні перешкоди у відчуженні квартири, що порушує одне з складових права власності - права розпорядження нею, надходження кореспонденції відповідачів та повідомлень на її адресу, наявність ситуації невизначеності. Згідно Рішення Бориславського міського суду від 27.11.2020 року у справі № 438/1198/20 шлюб між сином позивачки - [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було розірвано. Відповідачі з квартири, де зареєстроване їхнє місце проживання - пішли добровільно ще 22.08.2018 р. Їх ніхто не виганяв, не чинив перешкод в проживанні. Жодного разу відповідачі не поверталися, питання про вселення не ставили, відсутні будь які судові спори між сторонами щодо порядку користування спірною квартирою, їхніх власних речей в квартирі немає, вони забрали їх з собою. Спілкування між сторонами припинилось понад три роки тому. Згідно акту від 07.09.2021 року складеного та затвердженого директором ПП «Борислав Комфорт» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але в даний час, за місцем реєстрації не проживають з 22.08.2018 року, будь яких заяв стосовно того, що вищевказані особи не проживають у даній квартирі з поважних причин чи прохання закріпити за ними спірне житло - немає, не несуть будь-яких витрат на утримання даної квартири, не сплачують комунальні послуги. Фактичне місце проживання Відповідачів невідоме. Таким чином, існують обставини, які свідчать про втрату відповідачами права на користування житлом, що належить Позивачу. Позивач [PERSON] у судовому засіданні не з`явилася. Представник позивача [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Відповідачі: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні не з`явилися, про причину неявки суд не повідомили. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору виконавчого комітету Бориславської міської ради Львівської області, як орган опіки та піклування Герцан Н.В. у судовому засіданні заперечила проти визнання неповнолітню [PERSON] , [INFO] , такою що втратила право користування житловим приміщення за адресою: [ADDRESS] . Суд, заслухавши представника позивача, думку представника третьої особи, оглянувши матеріали справи приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. За ч.1 ст.3 17 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316, 319 ЦК), то власник на підставі статті 391 ЦК не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин, й такі вимоги регулюються, зокрема, статтями 71, 72, 109, 110, 116 Житлового кодексу Української РСР (далі ЖК УРСР). У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. У відповідності до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 123754566 від 14.05.2018 року [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Відповідно їз записом у будинковій книзі для прописки громадян, проживаючих в квартирі за вказаною адресою зареєстроване місце проживання мають усі відповідачі. Відповідачі по справі - колишня невістка - [PERSON] , повнолітня онучка - [PERSON] та неповнолітня онучка [PERSON] які зареєстровані у належному позивачці на праві власності квартирі, однак, фактично не проживають більше 3-х років без поважних причин і з реєстрації проживання за вказаною адресою не знялися. Домовленостей щодо збереження за ними права на користування майном позивача між ними не було. Відсутність відповідачів, по місцю реєстрації, не пов`язана з поважними причинами, передбаченими законодавством і будь- який правовий зв`язок зі спірною квартирою - втратили. Однак реєстрація їх проживання створює перешкоди у виконанні позивачем, як власником житла, обов`язків по утриманню будинку, оскільки є перешкодою в оформленні соціальних пільг, створюються певні перешкоди у відчуженні квартири, що порушує одне з складових права власності - права розпорядження нею, надходження кореспонденції відповідачів та повідомлень на її адресу, наявність ситуації невизначеності. Згідно Рішення Бориславського міського суду від 27.11.2020 року у справі № 438/1198/20 шлюб між сином позивачки - [PERSON] та відповідачкою [PERSON] було розірвано. Відповідачі з квартири, де зареєстроване їхнє місце проживання - пішли добровільно ще 22.08.2018 р. Їх ніхто не виганяв, не чинив перешкод в проживанні. Жодного разу відповідачі не поверталися, питання про вселення не ставили, відсутні будь які судові спори між сторонами щодо порядку користування спірною квартирою, їхніх власних речей в квартирі немає, вони забрали їх з собою. Спілкування між сторонами припинилось понад три роки тому. Згідно акту від 07.09.2021 року складеного та затвердженого директором ПП «Борислав Комфорт» [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але в даний час, за місцем реєстрації не проживають з 22.08.2018 року, будь яких заяв стосовно того, що вищевказані особи не проживають у даній квартирі з поважних причин чи прохання закріпити за ними спірне житло - немає, не несуть будь-яких витрат на утримання даної квартири, не сплачують комунальні послуги. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Таким чином, позивач, як власниця вказаної житлової квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися цією квартирою на власний розсуд, використовувати її для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику права вимагати усунення будь-яких порушень його права хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст.379,382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Сукупність вищезазначених доказів свідчить про те, що [PERSON] , разом зі своїми дітьми [PERSON] , [PERSON] , 2005 р.н. зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , але з 2018 року у спірному житловому приміщенні не проживають без поважних причин. Відсутність відповідача та її дітей за місцем реєстрації складає близько 3 років і носить безперервний характер. Крім того, будь-який відомостей щодо існування домовленості між власником житла та відповідачем щодо збереження за нею права користування цим житловим приміщенням не має. Отже, вимоги позивача щодо визнання відповідача та її дитини [PERSON] , 1999 року народження такими, що втратили право користування житломє обгрунтованими. Що стосується неповнолітньої дитини [PERSON] , 2005 р.н., суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, згідно частини другої цієї статті, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Частиною 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства"передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Право користування житловим приміщенням дитини є похідним від права користування житловим приміщенням батьків. З втратою права користуванням житловим приміщенням батьками припиняється і право користування житловим приміщенням їх дітьми. Беручи до уваги той факт, що [PERSON] , 2005 р.н. не досягла повноліття, за місцем реєстрації не проживає більше 3 років, де була зареєстрована, а також і той факт, що позивачем не створювались перешкоди у користуванні спірним житлом, суд приходить до переконання про законність вимог позивача та достатність підстав для визнання неповнолітньої дитини [PERSON] , 2005 р.н. таким, що втратила право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Частиною 2 статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Згідно ч. 1 ст. 163 СК України, батьки мають переважне право перед іншими особами на те, щоб малолітня дитина проживала з ними. Відповідно до статті 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Залишаючи за неповнолітньою право користування жилим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] , визнаючи її матір [PERSON] такою, що втратила право користування цим житловим приміщенням, суд припустить порушення принципу 6 Декларації прав дитини від 20.11.1959 року, яким передбачено, що дитина не може бути розлучена з матір`ю, батьком крім випадкових обставин. Окрім того, обмеження дієздатності особи у віці до чотирнадцяти років в інших правовідносинах, в тому числі і у праві самостійно та вільно обирати місце свого проживання, кореспондується і з правилами частини 4 статті 29 ЦК. Системний аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що малолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права малолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання малолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від її волі, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для малолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Малолітня дитина не є самостійним суб`єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. З огляду на це, позовні вимоги в цій частині є обґрунтованими та такими, що також підлягають задоволенню.

Outcome: approved