Jurisdiction: civil
Date: 2016-11-13 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті її батька - [PERSON], [INFO], який помер в м. Донецьк Донецької області [INFO] у зв'язку з захворюванням, а саме «Двостороння нижньодольова пневмонія, набряк легенів, дихальна недостатність». Обґрунтовуючи заяву зазначив, що факт смерті батька їй необхідно встановити для отримання свідоцтва про смерть батька. У Добропільському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області, куди він звернувся із заявою про реєстрацію факту смерті батька їй було відмовлено у реєстрації у зв'язку з тим, що медичне свідоцтво про смерть видано на неконтрольованій органами державної влади України території та рекомендовано звернутись до суду. Просить задовольнити її заяву та встановити факт смерті її батька - [PERSON]. В судовому засіданні заявник пояснила, що вона є донькою [PERSON], [INFO], який помер в м. Донецьк [INFO]. Заявник зазначила, що вона перемістилась з тимчасово окупованої території і зараз проживає в м.Добропіллі у своєї тітки [PERSON], встановлення факту смерті батька їй необхідно для отримання свідоцтва про смерть батька, просить задовольнити її заяву. Представник заінтересованої особи - Добропільський районний відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи був письмово належним чином повідомлений. Від останнього надійшла заява про розгляд справу за його відсутністю. Суд вважав можливим розглянути справу без участі заінтересованої особи, яка належним чином були повідомлені про час і місце судового засідання. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є її колишнім чоловіком, вона та заявниця, яка є її донькою, перемістились з тимчасово окупованої території і зараз проживають в .мДобропіллі у [PERSON] Також пояснила, що в серпні 2016 року [PERSON] подзвонив їй і сказав, що погано себе почуває, вона поїхала до нього у м.Донецьк його доглянути, декілька днів він був вдома, а після його госпіталізували у лікарню, там [INFO] він помер. Поховали [PERSON] 04.09.2016 року на кладовищі у м.Доеецьк. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що заявниця є її племінницею, вона та її мати [PERSON] зараз проживають у неї, їй також відомо, що [PERSON] батько заявниці та колишній чоловік [PERSON] помер в м.Донецьк [INFO], про це вона дізналась по телефону від [PERSON] Заслухавши пояснення заявника, свідків, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що заява [PERSON] про встановлення факту смерті [PERSON] [INFO] у м. Донецьк підлягає задоволенню виходячи з наступного. Згідно п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.17 Закону України "Про державну реєстрацію актів цивільного стану", державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі встановлення у судовому порядку факту смерті. Відповідно до пункту 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», суд встановлює факт смерті особи за умови підтвердження доказами, що ця подія мала місце у певний час та за певних обставин. В судовому засіданні встановлено, що заявник - [PERSON] перемістилась з тимчасово окупованої території та мешкає за адресою [ADDRESS], що підтверджується довідкою про взяття на облік особи, яка переміщується з тимчасово окупованої території України від 15.10.2014 року №1422000058 (а.с.13). З пояснень заявника, свідків судом встановлено, що заявник [PERSON] є рідною донькою [PERSON], [INFO], що також підтверджується копією свідоцтва про народження [PERSON], [INFO] (а.с.11), копією свідоцтва про одруження [PERSON], з якої вбачається, що після реєстрації шлюбу прізвище [PERSON] змінено на «[PERSON]» (а.с.12). Згідно лікарського свідоцтва про смерть №219 від [INFO], довідки про причину смерті від [INFO], які видані лікарем Центральної міської лікарні №24 м.Донецька Донецької народної республіки, [PERSON], [INFO] помер [INFO], причина смерті - Двостороння нижньодольова пневмонія, набряк легенів, дихальна недостатність (а.с.10). З копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER], яке видано 06.09.2016 року Кировським відділом запису актів цивільного стану м.Донецька Державної реєстраційної палати Міністерства юстиції Донецької Народної Республіки вбачається, що [PERSON], [INFO], помер [INFO] в м.Донецьк (а.с.9). Згідно копії свідоцтва про поховання [NUMBER], на кладовищі Дідіївка в м.Донецьк [INFO] було поховано [PERSON] (а.с.14). З листа начальника Добропільського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Донецькій області від 25.10.2016 року №826/3.3-120, вбачається, що [PERSON] було відмовлено у проведенні державної реєстрації смерті [PERSON], який помер [INFO], так як останнім пред'явлено документ, форма якого не відповідає формі, визначеній наказом МОЗ України від 08.08.2006 р.№545 «Про впорядкування ведення медичної документації, яка засвідчує випадки народження і смерті». Вказані лікарське свідоцтво про смерть, довідка про причину смерті, свідоцтво про поховання та свідоцтво про смерть - видані закладами м. Донецьк Донецької області, які розташовані на тимчасово неконтрольованій органами державної влади України території. Відповідно до п.8 ч.1 ст.256 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного суду України № 5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Даючи оцінку допустимості лікарському свідоцтву про смерть, довідки про причину смерті, свідоцтву про поховання та свідоцтву про смерть, які видані органами та установами на тимчасово окупованій території України, суд керується ст..19 Конституції України, ЗУ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» і вважає, що вказані документи не є дійсними і не можуть створювати правових наслідків. Разом з тим, суд бере до уваги практику Європейського суду з прав людини, яка відповідно до українського законодавства має застосовуватись судами при розгляді справ як джерело права і враховує висновки ЄСПЛ у справа проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Враховуючи наведену практику ЄСПЛ, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 213 ЦПК України щодо повного і всебічного зясування обставин справи на підставі всіх поданих особами, які беруть участь у справі, доказів у сукупності, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності. Суд вважає, що в судовому засіданні були досліджені докази, які в сукупності підтверджують факт смерті [PERSON], [INFO], уродженця м.Донецьк, який помер [INFO] в м.Донецьк Донецької області і дають суду підстави для задоволення заяви. Встановлення даного факту, що має юридичне значення, необхідно заявнику для отримання свідоцтва про смерть її батька. Таким чином, наявність вищевказаних доказів, на думку суду, є достатньою підставою для встановлення факту смерті в певний час, а також враховуючи те, що законом не передбачено іншого порядку встановлення цього факту, суд приходить до висновку про задоволення заяви про встановлення факту смерті, що надасть заявнику можливість отримати свідоцтво про смерть, видане відповідним державним органом України. На підставі ст..367 ЦПК України, суд вважає необхідним допустити негайне виконання даного рішення.

Outcome: approved