Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом про захист прав споживача, визнання договору недійсним та стягнення коштів до [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш Авто». Посилається на те, що 10.09.2015 року між ним та [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш Авто» у простій письмовій формі був укладений договір фінансового лізингу №000730, згідно умов якого останній зобов'язався придбати та передати йому на умовах даного договору майно у користування, а саме: транспортний засіб-марки «Булат» 354.4, а він зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі згідно з умовами договору. Орієнтовна вартість предмета лізингу повинна була становити 120000,00 грн., під час укладення договору йому не були надані додатки до Договору. Через деякий час помітив, що у п.1.1 договору в односторонньому порядку представниками [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш Авто» окрім трактора «Булат» був дописаний ще й трактор «Беларус». 10.09.2015 року, згідно виставленого рахунку сплатив на рахунок [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш Авто», авансовий платіж в сумі 90000,00 грн., однак пізніше дізнався, що авансовий платіж виявився адміністративним платежем, сплативши 90000,00 грн. вважав, що повинен ще доплатити 30000, 00 грн. і отримати трактор, представники запевнили, що шукають йому трактор. Зазначив, що 21.09.2015 року направив [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш Авто» про розірвання з ним договору фінансового лізингу та повернення йому сплачених коштів. У жовтні 2015 року отримав лист, де зазначено, що сплачені ним кошти у розмірі 90000,00 грн. є адміністративним платежем і поверненню не підлягають, а договір фінансового лізингу №000730 від 10.09.2015 року вважається розірваним з 21.09.2015 року. Отримавши таку відповідь він поновив Договір фінансового лізингу 29.10.2015 року. Вважає, що укладення такого договору (за формою і змістом), так і дії [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш Авто» щодо неповернення йому коштів суперечать чинному законодавству, зокрема ЦК України, Закону України «Про фінансовий лізинг», Закону України «Про захист прав споживачів» тощо. [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш Авто» немає ліцензії на здійснення ним фінансових послуг такого характеру, та укладений договір містить несправедливі умови та не посвідчувався нотаріально. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного часткового виконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, ї) договірних зобов'язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов'язання і з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, і); встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги : лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч.3 ст.18 Закону «Про захист споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від (виконавця, виробника) у зв'язку з розірвання або невиконанням ним договору. В договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення, комплектності та інших умов з продажу товару. Крім того, окремі положення Договору порушують принцип добросовісності сторін. В договорі повністю відсутнім є пункт щодо відповідальності сторони лізингодавця у разі невиконання ним договірних зобов'язань, взятих щодо вчасної передачі предмета лізингу. Також, фактично в договорі встановлена одностороння відповідальність споживача не лише за будь-яке порушення зобов'язання, а й за розірвання договору за його ініціативою, що є обмеженням визначених пунктами 3, 6 ч. 1 ст. З, ч. З ст. 509 ЦК України принципів свободи договору, справедливості, розумності та добросовісності, а також передбачених ч. 1 ст. 7, п. З ч. 1 ст. 11 Закону України «Про фінансовий лізинг» прав даного споживача на розірвання договору. Також з п.12.1 договору вбачається, що у разі не отримання ним транспортного засобу (незалежно з чиєї вини) адміністративний платіж не повертається. Вважає дану норму договору дискримінаційною та несправедливою. Враховуючи те, що ним сплачено кошти у сумі 90000,00 грн. згідно квитанції від 10.09.2015 року за спірним (нікчемним) договором, однак відповідачем не було повернуто дані кошти, то з відповідача необхідно стягнути вказану суму. Просив визнати недійсним (нікчемним) договір фінансового лізингу №000730 від 10.09.2015 року укладений між ним і [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш Авто», стягнути із [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш Авто» на його користь адміністративний платіж у сумі 90000,00 грн. сплачений за договором фінансового лізингу №000730 від 10.09.2015 року. В судове засідання позивач [PERSON] не зявився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи. До початку розгляду справи подав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обємі, просить задовольнити, не заперечує щодо винесення заочного рішення по справі. В судове засідання представник відповідача [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш Авто» не зявився, належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності суду не надано, в звязку з чим суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення. Судом встановлено, що 10.09.2015 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш Авто» був укладений договір фінансового лізингу №000730, відповідно до умов якого [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш Авто» зобов'язався придбати та передати позивачу [PERSON] відповідно до умов договору майно у користування, а саме: транспортний засіб марки «Булат» 354.4, «Беларус», а позивач зобов'язався прийняти предмет лізингу та сплачувати лізингові платежі та інші платежі згідно з умовами договору. Відповідно до п.1.1. договору фінансового лізингу №000730 від 10.09.2015 року, предметом фінансового лізингу по даному договору є транспортний засіб зазначений у даній статті та у Специфікації (Додаток №2 Договору). 10.09.2015 року позивач [PERSON] сплатив згідно договору фінансового лізингу №000730 від 10.09.2015 року адміністративний платіж в сумі 90000,00 грн., що підтверджується копією квитанції №8301020001 від 10.09.2015 року. З відповіді [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш Авто» №426 від 08.10.2015 року вбачається що за заявою [PERSON] від 21.09.2015 року договір фінансового лізингу №000730 від 10.09.2015 року вважається розірваним з 21.09.2015 року, сплачені кошти в розмірі 90000,00 грн. відповідно до п.9.7 зараховані як адміністративний платіж, який не підлягає поверненню. З відповіді [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш Авто» №678 від 09.11.2015 року вбачається що за заявою [PERSON] від 29.10.2015 року договір фінансового лізингу №000730 від 10.09.2015 року вважається поновленим з 29.10.2015 року. Закон України «Про фінансовий лізинг» визначає загальні правові та економічні засади фінансового лізингу. Відповідно до ст.1 вказаного Закону, фінансовий лізинг - це вид цивільно-правових відносин, що виникають із договору фінансового лізингу. За договором фінансового лізингу (далі - договір лізингу) лізингодавець зобовязується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ст.6 даного закону договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу; строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону. Відповідно до ч.1 ст.2 ЗУ «Про фінансовий лізинг» відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями Цивільного кодексу України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Згідно зі ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобовязується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Статтею 807 ЦК України передбачено, що предметом договору лізингу може бути не споживна річ, визначена індивідуальними ознаками, віднесена відповідно до законодавства до основних фондів. Таким чином, судом встановлено, що між сторонами склалися правовідносини з приводу фінансового лізингу. Відповідно до ч.1 ст.227 ЦК України правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до п.5 ч.1 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий лізинг вважається фінансовою послугою. Відповідно до п.2 ч.1 ст.7 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності» надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів) підлягає ліцензуванню. Відповідно до ч.2 ст.215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, а ч.2 ст.10 ЦПК України передбачає, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Відповідно до ст.58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст.59 ЦПК України суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Представник відповідача [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш Авто» в порушення ст.60 ЦПК України, не надав суду належних та допустимих доказів, які б підтверджували наявність ліцензії на здійснення фінансового лізингу товариством з обмеженою відповідальністю «Лізингова компанія «Ваш Авто» на момент укладення спірного договору. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з'ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд вважає, що договір фінансового лізингу №000730 від 10.09.2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та позивачем [PERSON] є нікчемним. Згідно зі ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені чч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини пятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч.6 ст.18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч.2 ст.18 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживачу. Аналізуючи норму ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів» можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обовязків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобовязань, включаючи умови про взаємозалік, зобовязання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пункти 2, 3 ч.3 ст.18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у звязку з розірвання або невиконанням ним договору (п.4 ч.3 ст.18 Закону). Зі змісту спірного договору фінансового лізингу №000730 від 10.09.2015 року, укладеного між сторонами вбачається, що в ньому виключені та обмежені права лізингоодержувача, як споживача, по відношенню до лізингодавця у разі неналежного виконання ним обов'язків, виключена відповідальність лізингодавця за невиконання або неналежне виконання обов'язків щодо передачі предмета лізингу та передачі цієї речі належної якості. Крім того, згідно з п.1.4 договору лізингодавець не відповідає перед лізингоодержувачем за невиконання будь-якого зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмету лізингу, його заміни, введення в експлуатацію, усунення несправностей протягом гарантійного строку, своєчасного та повного задоволення гарантійних вимог, монтажу тощо. За вищенаведеними зобов'язаннями відповідає продавець. При цьому в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має звертатися споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару. Відповідно до ч.1 ст.808 ЦК України, якщо відповідно до договору непрямого лізингу вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингоодержувачем, продавець (постачальник) несе відповідальність перед лізингоодержувачем за порушення зобов'язання щодо якості, комплектності, справності предмета договору лізингу, його доставки, монтажу, запуску в експлуатацію, тощо. Якщо вибір продавця (постачальника) предмета договору лізингу був здійснений лізингодавцем, продавець та лізингодавець несуть перед лізингоодержувачем солідарну відповідальність за зобов'язанням щодо продажу (поставки) предмета договору лізингу. Отже, оскільки вибір продавця предмета лізингу за договором здійснює відповідач, так як в договорі лізингу відсутні будь-які відомості про продавця товару, його найменування та місцезнаходження, куди має завертатись споживач у випадку порушення якості, комплектності та інших умов з продажу товару, тому пункт 1.4 договору, щодо усунення лізингодавця від відповідальності в частині якості, комплектності, справності та ін. суперечить положенням статті 808 ЦК України, і тому такі умови спірного договору фінансового лізингу є несправедливими. Таким чином, суд вважає, що договір фінансового лізингу №000730 від 10.09.2015 року, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, а тому є підстави для визнання умов договору несправедливими в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів», а договору - недійсним у відповідності до ст.215 ЦК України. Також згідно ч.2 ст.806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов'язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного законодавства за своєю правовою природою є змішаним договором та містить елементи договору оренди (найму) та договору купівлі-продажу транспортного засобу, що випливає зі змісту договору відповідно до статті 628 ЦК України. Згідно ст.799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Судом встановлено, що договір фінансового лізингу №000730 від 10.09.2015 року між ТОВ «Лізингова компанія «Ваш Авто» та позивачем [PERSON], нотаріально посвідчено не було, отже він є нікчемним. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у постанові Верховного Суду України від 16.12.2015 року № 6-2766цс15. Відповідно до ст.360-7 ЦПК України, рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Суди зобов'язані привести свою судову практику у відповідність із рішенням Верховного Суду України. Відповідно до п.4, 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року №9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред'являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним, так і у вигляді самостійної вимоги в разі нікчемності правочину та наявності рішення суду про визнання правочину недійсним. Наслідком визнання правочину (договору) недійсним не може бути його розірвання, оскільки це взаємовиключні вимоги. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування іншої заявленої вимоги, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Враховуючи зазначені вимоги закону та досліджені у судовому засіданні письмові докази, суд, приходить до висновку, що договір фінансового лізингу №000730 від 10.09.2015 року, який укладено між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш Авто» необхідно визнати нікчемним, а тому позовні вимоги [PERSON] є обґрунтованими та підлягають до задоволення. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочинну (ч.1 ст.216 ЦК України). Таким чином, враховуючи, що договір фінансового лізингу №000730 від 10.09.2015 року визнаний судом недійсним, адміністративний платіж у сумі 90000,00 грн. підлягають стягненню з [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш авто» на користь позивача [PERSON] Відповідно до ст.88 ч.3 ЦПК України з відповідача [PERSON] «Лізингова компанія «Ваш авто» необхідно стягнути судові витрати, а саме, судовий збір в сумі 2240,00 грн. в дохід держави. На підставі ст.ст.3, 6, 203, 215-216, 227, 627-628, 799, 806-808 ЦК України, ст.ст.1, 2, 6 ЗУ «Про фінансовий лізинг», п.5 ч.1 ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» , п.2 ч.1 ст.7 ЗУ «Про ліцензування видів господарської діяльності», ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів»,

Outcome: approved