Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-08 00:00:00

Позивачем, [PERSON] , пред`явлено до суду позов до відповідача, [PERSON] , в якому позивач просила: розірвати шлюб, зареєстрований 04 жовтня 2013 року в Чертанівському відділі ЗАГС міста Москва (РФ) між нею, [PERSON] , та [PERSON] (актовий запис № 3639); прізвища після розірвання шлюбу залишити без змін; стягнути з [PERSON] , [INFO] , уродженця м. Москва, місце роботи невідоме, аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку (доходу) щомісяця на дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , до їхнього повноліття на її користь, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. В обґрунтування своєї вимоги у позовній заяві позивач [PERSON] зазначила про те, що 04 жовтня 2013 року в Чертанівському відділі ЗАГС управління ЗАГС міста Москви (Російської Федерації) вона, [PERSON] уклала шлюб з [PERSON] . Від шлюбу у них двоє дітей: донька, [PERSON] , [INFO] , та донька, [PERSON] , [INFO] , які проживають разом з нею за фактичною адресою: [ADDRESS] , але зареєстровані за місцем її реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Остаточно шлюбно-сімейні відносини між нею та відповідачем припинені у червні 2020 року, а 23 листопада 2020 року відповідач, залишивши прощальну записку, залишив їх, і з цього часу більше з ними не проживає. Їй було відомо, що чоловік порушував подружню вірність, оскільки став підтримувати відношення з іншою жінкою. Через поведінку відповідача та відношення до неї і дітей між ними виник конфлікт, який переріс у взаємне відчуження та відсторонення. З моменту свого уходу, відповідач родиною не цікавиться, вихованням дітей не займається, матеріальної допомоги їм не надає. Їй досі нічого невідомо про його долю, оскільки ніяким чином він з ними зв`язок не підтримує. Вона вважає, що їхня сім`я розпалася остаточно, а тому примирення між ними неможливе. Спору щодо спільного майна немає. Діти після розірвання шлюбу залишаться проживати разом з нею. У зв`язку з розірванням шлюбу вона вважає за необхідне ставити питання щодо матеріальної підтримки їхніх дітей з боку їхнього батька. Відповідач у добровільному порядку залишив позивача з двома дітьми, не ставлячи перед собою мети утримувати своїх дочок. Відповідач - молода, здорова, працездатна людина, яка має можливість працювати і частину свого заробітку або доходу віддавати у вигляді аліментів своїм дітям. Враховуючи вимоги ст.182 СК України, а саме - стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, позивач вважає за необхідне просити суд стягнення з відповідача, [PERSON] аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку щомісяця на її користь, і це буде відповідати вимогам закону та інтересам дітей. Їй одній дуже важко створювати для дочок гідні умови життя, умови для їхнього розумового та фізичного розвитку без допомоги батька, а тому вона змушена звертатися до суду з відповідним позовом. Ухвалою судді від 26 лютого 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі, а справу призначено до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, до суду подала письмову заяву, згідно даних якої, у зв`язку з неможливістю бути присутньою у судовому засіданні, просить розглянути справу без її участі, позовні вимоги підтримує у повному обсязі, у випадку неявки відповідача у судове засідання просить розглянути справу у заочному порядку. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про дату, час і місце судового засідання оголошенням про виклик на веб-порталі судової влади України, про поважні причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не подав, тому суд вважає за необхідне розглянути справу без його участі та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, вивчивши матеріали цивільної справи, вважає за необхідне позов задовольнити повністю за наступних встановлених судом обставин. У справі встановлено, що позивач [PERSON] 04 жовтня 2013 року з відповідачем [PERSON] уклала шлюб, який зареєстрований Чертанівським відділом ЗАГС Управління ЗАГС Москви, актовий запис № 3639 (оригінал свідоцтва про шлюб на а. с. 6). В шлюбі у сторін народилися діти: донька, [PERSON] , [INFO] , та донька, [PERSON] , [INFO] (копії свідоцтв про народження на а. с. 4, 5), які проживають разом з позивачем за фактичною адресою її проживання: [ADDRESS] , але зареєстровані за місцем реєстрації позивача за адресою: [ADDRESS] (копія довідки про склад сім`ї на а. с. 7). Остаточно шлюбно-сімейні відносини між подружжям припинені у червні 2020 року, а 23 листопада 2020 року відповідач більше з позивачем та дітьми не проживає. На даний час відповідач родиною не цікавиться, вихованням дітей не займається, матеріальної допомоги позивачу та дітям не надає. Позивачу досі нічого невідомо про долю відповідача, оскільки ніяким чином відповідач з ними зв`язок не підтримує. Позивач вважає, що їхня сім`я розпалася остаточно, а тому примирення між сторонами неможливе. Спору щодо спільного майна немає. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу (далі - СК) України шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка та жінки, примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Виходячи з викладеного, суд вважає, що є підстави для розірвання шлюбу між сторонами. Статтею 8 Закону України "Про охорону дитинства" визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України). У відповідності зі ст. 141 СК України мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини; розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини». Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно ст. 27 цієї Конвенції, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Відповідно до ст. 150 СК України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Таким чином, дитині, в усякому разі, повинен бути забезпечений належний рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Такий належний рівень у будь-якому разі не повинен бути меншим, ніж прожитковий мінімум. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідач [PERSON] з 23 листопада 2020 року матеріальної допомоги на утримання дітей не надає, є працездатною особою, батьком у свідоцтвах про народження дітей записаний відповідач у справі, що є підставою для стягнення з відповідача аліментів на утримання його малолітніх дітей. Згідно абз. 1 ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до абз 1 ч. 2 ст. 182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. У відповідності до ч. 1 ст. 183 СК України передбачено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідач є працездатною людиною, яка має можливість працювати і частину свого заробітку або іншого доходу віддавати у вигляді аліментів своїм дітям, тому суд вважає за необхідне стягнути з відповідача аліменти у розмірі, зазначеному у позовній заяві. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. Через те, що позов підлягає повному задоволенню, відповідно до вимог ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені нею на сплату судового збору у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок. Оскільки позивач на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» за подання позову про стягнення аліментів звільнена від сплати судового збору, у відповідності зі ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України, судовий збір у розмірі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок, підлягає стягненню з відповідача на користь держави. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 Цивільного процесуального кодексу України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved