Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-23 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачів - [PERSON] та [PERSON] , в обґрунтування якого вказав, що з 2005 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Вони разом зі своїми дітьми - [PERSON] та неповнолітнім [PERSON] проживали у належному позивачу житловому будинку [ADDRESS] . Після припинення сімейних відносин, 12.04.2017 року відповідачка [PERSON] разом з дітьми добровільно виселилась з будинку, забравши усі свої речі та виїхала на інше місце проживання - житловий будинок [ADDRESS] , де їй належить 57/100 частин вказаного будинку. З того часу відповідачі не проживають у належному позивачу житловому будинку, сімейні відносини між ними припинені, однак добровільно знятись з реєстрації за даною адресою вони не бажають, чим порушують право позивача на користування та розпорядження належним йому будинком. Посилаючись на таке, позивач просив усунути йому перешкоди у користуванні належним йому житловим будинком шляхом визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим будинком [ADDRESS] . Відповідачі - [PERSON] та [PERSON] у судовому засіданні заперечували проти позову та пред`явили зустрічний позов, в обґрунтування якого вказали, що вони не змогли проживати у будинку позивача через те, що він перешкоджав у цьому та змінив замки у будинку. Внаслідок цього вони змушені проживати на орендованих квартирах. У зустрічному позові відповідачі просили суд зобов`язати позивача - [PERSON] не перешкоджати їм у користуванні житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Ухвалою Корабельного районного суду м. Миколаєва від 10.04.2018 року зустрічний позов був прийнятий та об`єднаний в одне провадження із первісним позовом для їх спільного розгляду. У судовому засіданні позивач та його представник підтримали первісний позов та заперечували проти задоволення зустрічного позову через його безпідставність та необґрунтованість. Відповідачі у судовому засіданні заперечували проти первісного позову та підтримали свій позов з підстав, викладених у зустрічній позовній заяві. В подальшому, після проведення підготовчого судового засідання, відповідачі подали заяву про збільшення позовних вимог, у якій, крім раніше заявлених вимог, просили вселити їх до спірного житлового приміщення. В силу ч. 3 ст. 49 ЦПК України судом така заява не прийнята до розгляду через пропуск заявниками стадії, визначеної вказаною статтею. Третя особа без самостійних вимог на предмет спору - Корабельний РВ у м. Миколаєві Управління ДМС України в миколаївській області у судове засідання свого представника не направила, про час та місце судового засідання була повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду невідомі. Заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши надані ними письмові докази, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до положень частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 129 Конституції України закріплює основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Конституція України передбачає як захист права власності, так і захист права на житло. Так, стаття 41 Конститиції України визначає, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд, власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно з частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статті 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частини другої статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23.02.2006 р. № 3477-ІУ «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод» від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Судовим розглядом встановлено, і таке підтверджується наявними у справі письмовими доказами, що сторони по даній справі - позивач [PERSON] та відповідачка [PERSON] з 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Вони разом зі своїми дітьми - [PERSON] та неповнолітнім [PERSON] проживали у належному позивачу житловому будинку [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок належить позивачу [PERSON] на підставі договору дарування від 10.11.2015 р., посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Дубровою Т.І. за реєстр. № 782. Судовим розглядом встановлено, що після припинення сімейних відносин, 12.04.2017 року відповідачка [PERSON] разом з дітьми добровільно виселилась з будинку, забравши усі свої речі та виїхала на інше місце проживання - житловий будинок [ADDRESS] . Із матеріалів спадкової справи № 30/2013, заведеної приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В. до майна померлої [PERSON] , яка померла [INFO] , вбачається, що останній на праві власності належало 57/100 частин житлового будинку [ADDRESS] . На випадок своєї смерті [PERSON] залишила заповіт від 03.09.2010 р., посвідчений приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу Козленок С.І., яким заповіла належну їй частку житлового будинку за вищевказаною адресою відповідачці по даній справі - [PERSON] . Із матеріалів вказаної спадкової справи вбачається, що [PERSON] в установлений законом строк прийняла спадщину, подавши відповідну заяву до приватного нотаріуса Миколаївського міського нотаріального округу Іваненко С.В. Судовим розглядом встановлено, що крім відповідачки [PERSON] , яка є спадкоємцем за заповітом, є ще спадкоємець за законом, син померлої - [PERSON] , який є непрацездатною особою пенсійного віку, інвалідом 2-ї групи, і який також подав заяву про прийняття спадщини. Свідоцтво про прийняття спадщини на належну їй частину спадкового житлового будинку відповідачка [PERSON] не отримала, і постанови нотаріуса про відмову їй у видачі такого свідоцтва, матеріали справи також не містять. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Таким чином суд прийшов до висновку, що відповідачці [PERSON] належить відповідна частка житлового будинку [ADDRESS] . Допитані у судовому засіданні свідки - [PERSON] , [PERSON] , кожний окремо, пояснили, що 12.04.2017 р. відповідачка [PERSON] разом з дітьми - неповнолітнім [PERSON] та відповідачкою по даній справі - [PERSON] добровільно виселились зі спірного житлового будинку, вивезли усі свої речі (меблі, побутову техніку, особисті речі тощо). Про перешкоди у проживанні в будинку, які б чинились позивачем, свідкам нічого не відомо. Судом встановлено, що після виселення зі спірного будинку, відповідачі деякий час проживали у будинку [ADDRESS] , а в подальшому вони неодноразово змінювали місце проживання. Доказів протиправної поведінки позивача та його перешкод відповідачам у проживанні в будинку [ADDRESS] , судом не здобуто. Наданий відповідачами в якості доказу перешкод у проживанні акт від 02.04.2018 р., суд сприймає критично і до уваги не приймає через те, що він суперечить іншим зібраним по справі доказам. До того ж, допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] , який разом із іншими особами, підписував цей акт, пояснив, що про обставини, вказані в акті, він знає виключно зі слів [PERSON] , а особисто йому нічого з цього приводу невідомо, у тому числі і щодо факту зміни замків у домі. Доводи відповідачки [PERSON] про неможливість проживання у спадковому будинку по [ADDRESS] через його неналежний санітарний та технічний стан, та відсутність нормальних житлово-побутових умов для проживання, не знайшли свого підтвердження судовим розглядом. Аналізуючи зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, оскільки у судовому засіданні знайшов підтвердження факт не проживання без поважних причин відповідачів у будинку [ADDRESS] , що в силу ч. 2 ст. 405 ЦК України, є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням у цьому будинку. Щодо зустрічного позову, то суд вважає необхідним відмовити у його задоволенні за безпідставністю та недоведеністю. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути судовий збір, а витрати відповідачів за зустрічним позовом відшкодуванню не підлягають через відмову у задоволенні цього позову.

Outcome: approved