Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою про визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивувала тим, що йому на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . В даній квартирі зареєстрований відповідач по справі, його син [PERSON] з 30.08.1994 року, який з серпня 2012 року в квартирі не проживає, не сплачує комунальні послуги на її утримання, фактично з батьком не спілкується, не веде з ним спільного господарства, його речей в квартирі не має. За таких обставин він змушений нести додаткові витрати по оплаті комунальних платежів, тому просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 8.11.2019 року ухвалою судді відкрито провадження по справі та розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду м.Маріуполя від 9.12.2019 року закрито підготовче засідання за позовною заявою та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив їх задовольнити, не заперечував проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про причину своєї неявки суд не повідомив, про дату, місце та час слухання справи був повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. Клопотання про відкладення розгляду справи від нього також не надходило, тому суд, зі згоди позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України. Фіксація судового процесу технічними засобами не велась у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, у зв`язку з розглядом справи за відсутності осіб, які беруть в ній участь. Суд, дослідивши докази по справі, вважає, що позовна заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до реєстраційного посвідчення, номер 36705, виданого 2.04.1992 року Міським комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації», кооперативна квартира [ADDRESS] зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] . Згідно державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 31.03.2015 року за №9267089 у вказаному реєстрі за [PERSON] зареєстровано право власності на вказану квартиру. Відповідно до інформації від 19.11.2019 року за №099-29.02-00638, виданої Відділом аналітичного забезпечення Департаменту адміністративних послуг Маріупольської міської ради, за адресою: [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] , [INFO] , з 30.08.1994 року по теперішній час. Згідно довідки про фактичне проживання від 2.11.2019 року, виданої [PERSON] Житлово-будівельним кооперативом «Жовтневий - 151», в квартирі [ADDRESS] відповідач [PERSON] не проживає з серпня 2012 року, його майна в квартирі не має. За положеннями ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. При цьому, зі змісту ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод випливає, що кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не забороненого законом. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76-81 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є письмові, речові і електронні докази, висновки експерта, показання свідків. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. За положеннями ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному власником. Згідно з ч. 4 ст. 156 ЖК України припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд враховуючи обставини, що відповідач покинув квартиру добровільно, його майна в квартирі не має, він не веде з батьком спільного господарства, залишається зареєстрованим у спірній квартирі, не оплачує комунальні послуги, тим самим порушує права позивача, оскільки перешкоджає вільному володінню й розпорядженню своєю власністю, тому, суд вважає можливим визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у спірній квартирі, тим більше, що у відповідності до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядженням своїм майном. Разом з тим, положеннями ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" закріплено, що судове рішення, зокрема, про позбавлення права користування житловим приміщенням, що набрало законної сили, є самостійною підставою для зняття з реєстрації, так як вони є похідними від прийнятого рішення. Таким чином, судом встановлено, що відповідач на день ухвалення судового рішення не мешкає в спірному приміщенні більше семи років, а також не встановлена поважність причини відсутності [PERSON] . Питання щодо стягнення з відповідача судового збору судом не вирішується, оскільки позивачем даної вимоги заявлено не було. На підставі наведеного,

Outcome: approved