Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-27 00:00:00

Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - позивач, МТСБУ) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач, [PERSON].) в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача кошти в розмірі понесених витрат в сумі 24 622,24 грн. та судовий збір в розмірі 1 762,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 24.03.2016 року в м. Києві на перехресті вул. Кутузова та вул. Старонавоницька сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля [NUMBER], під управлінням відповідача та автомобіля [NUMBER], власником якого є [PERSON]. В результаті ДТП автомобіль [NUMBER] зазнав механічних ушкоджень. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 19.04.2016 року відповідача визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. На дату ДТП відповідач не мав чинного договору обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ сплатило на користь потерпілого [PERSON], страхове відшкодування в сумі 24 102,24 грн. Виплата страхового відшкодування була здійснена МТСБУ на підставі заяви про виплату страхового відшкодування від 02.06.2016 року та Висновку експертного дослідження № 226 від 14.04.2016 року. Крім того, позивач поніс витрати у розмірі 520,00 грн. у зв'язку із залученням суб'єкта оціночної діяльності. Оскільки, МТСБУ здійснило відшкодування шкоди за відповідача, з вини якого сталася ДТП, у якого на час події був відсутній договір обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, позивач, посилаючись на положення ст.ст. 22, 1166, 1187, 1191 Цивільного кодексу України та п. 38.2 ст. 38, ст. 40, 41 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», вважає, що сплачені кошти підлягають стягненню з відповідача в порядку регресу. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 14.05.2018 року в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та проведення судового засідання за наявними у справі матеріалами відкрито провадження у цивільній справі за позовом Моторного (транспортного) страхового бюро України до [PERSON] та роз'яснено відповідачу право надати у п'ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали надати відзив на позовну заяву. Як визначено у ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. Суд може зобов'язати державний орган чи орган місцевого самоврядування подати відповідну заяву по суті справи (крім позовної заяви). Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до ч. 1 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про зміну свого місця проживання (перебування, знаходження) або місцезнаходження під час провадження справи. Як визначено у ч. 4 ст. 131 ЦПК України, учасники судового процесу зобов'язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Оскільки, до суду повернувся конверт без вручення відповідачу із відміткою за закінченням встановленого строку зберігання, то в силу положень ст. 131 ЦПК України, відповідач вважається повідомленим про розгляд справи належним чином. Так, відповідач одержав копію ухвали та копію позовної заяви з додатками, проте, правом на надання відзиву на позовну заяву не скористався. За таких обставин, суд ухвалив розглядати справу за наявними матеріалами. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи, про що зазначено у позовній заяві. Дослідивши та оцінивши письмові докази у справі у їх сукупності в порядку спрощеного позовного провадження, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, враховуючи наступне. Судом встановлено, що 24.03.2016 року в м. Києві на перехресті вул. Кутузова та вул. Старонавоницька сталася дорожньо-транспортна пригода (далі - ДТП) за участю автомобіля [NUMBER], під управлінням відповідача та автомобіля [NUMBER], що призвело до механічних ушкоджень автомобіля [NUMBER]. Власником пошкодженого в результаті ДТП автомобіля [NUMBER], є [PERSON] цивільно-правова відповідальність якого була застрахована у ПрАТ «СК «УНІКА», згідно полісу № АЕ/3252817. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 19.04.2016 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 Кодексу України про адміністративні правопорушення та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 340,00 грн. У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов'язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Таким чином, вина [PERSON] у вчинені дорожньо-транспортної пригоди є встановленою та не підлягає доведенню. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 1188 ЦК України, шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме, шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27.03.1992 року, джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену імовірність заподіяння шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність по використанню, транспортуванню, зберіганню предметів, речовин і інших об'єктів виробничого, господарського чи іншого призначення, які мають такі ж властивості. Майнова відповідальність за шкоду, заподіяну діями таких джерел, має наставати як при цілеспрямованому їх використанні, так і при мимовільному прояву їх шкідливих властивостей (наприклад, у випадку заподіяння шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо). Не вважається володільцем джерела підвищеної небезпеки і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з володільцем цього джерела (шофер, машиніст, оператор і т.ін.). Як визначено ч. 1 та ч. 2 ст. 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов'язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об'єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Отже, оскільки шкода завдана з вини [PERSON], вона підлягає відшкодуванню за рахунок останнього. Згідно ст. 3 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» від 01.07.2004, № 1961-IV (далі - Закон), обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров'ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до ст. 4 Закону, суб'єктами обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності є страхувальники та інші особи, відповідальність яких застрахована, страховики, Моторне (транспортне) страхове бюро України (далі - МТСБУ), потерпілі. Згідно п. 17.1 ст. 17 Закону, страховики зобов'язані укладати договори обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності (внутрішній договір страхування, міжнародний договір страхування, міжнародний договір "Зелена картка") відповідно до цього Закону та чинного законодавства України. Проте, в порушення норм чинного законодавства, цивільно-правова відповідальність [PERSON] на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди застрахована не була. Як визначено у п. 39.1 ст. 39 Закону, Моторне (транспортне) страхове бюро України є єдиним об'єднанням страховиків, які здійснюють обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів за шкоду, заподіяну третім особам. Участь страховиків у МТСБУ є умовою здійснення діяльності щодо обов'язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. МТСБУ є непідприємницькою (неприбутковою) організацією і здійснює свою діяльність відповідно до цього Закону, законодавства України та свого Статуту. Згідно пп. 39.2.1 п. 39.2 ст. 39 Закону, основними завданнями МТСБУ є, зокрема, здійснення виплат із централізованих страхових резервних фондів компенсацій та відшкодувань на умовах, передбачених цим Законом. Відповідно до п. 41.1 ст. 41 Закону, МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім шкоди, заподіяної транспортному засобу, який не відповідає вимогам пункту 1.7 статті 1 цього Закону, та майну, яке знаходилося в такому транспортному засобі. Враховуючи викладене, 02.06.2016 року [PERSON] звернувся до МТСБУ з повідомленням про ДТП та із заявою про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Як визначено у п. 22.1 ст. 22 Закону, У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров'ю, майну третьої особи. Відповідно до п. 9.1 та п. 9.2 ст. 9 Закону, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов'язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, заподіяну майну потерпілих, становить 50 тисяч гривень на одного потерпілого. Згідно ст. 29 Закону, у зв'язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов'язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Так, згідно висновку № 226 від 14.04.2016 року, складеного експертом Диким В.П., вартість відновлювального ремонту транспортного засобу «ВАЗ», державний номерний знак [NUMBER], в результаті його пошкодження при ДТП складає 24 102,24 грн. Відповідно до платіжного доручення № 8736рв від 11.11.2016 року, виданого на підставі Наказу від 10.11.2016 року № 8736, МТСБУ перерахувало регламентну виплату у розмірі 24 102,24 грн. на рахунок власника транспортного засобу «ВАЗ», державний номерний знак [NUMBER]. Крім того, у зв'язку із залученням суб'єкта оціночної діяльності позивачем було понесено витрати у розмірі 520,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 195рв 06.06.2016 року. Як зазначено у п.п. 38.2.1. п. 38.2. ст. 38 Закону України «Про обов'язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», МТСБУ після сплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до власника, водія транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, який не застрахував свою цивільно-правову відповідальність, крім осіб, зазначених у пункті 13.1 статті 13 цього Закону. Аналогічне положення містить ст. 1191 ЦК України, відповідно до частини першої якої, особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Оскільки МТСБУ відшкодувало власнику автомобіля «ВАЗ», державний номерний знак [NUMBER], [PERSON] завдану [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкоду в розмірі 24 102,24 грн. та витрати, пов'язані із залученням суб'єкта оціночної діяльності, в розмірі 520,00 грн., то у нього виникло право регресної вимоги до [PERSON] Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Належних та допустимих доказів, в розумінні ст.ст. 77, 78 ЦПК України, на підтвердження відшкодування понесених позивачем витрат відповідач не надав. Таким чином, позовні вимоги щодо стягнення в порядку регресу з [PERSON] на користь МТСБУ понесених витрат в сумі 24 102,24 грн. та витрат за послуги суб'єкта оціночної діяльності в розмірі 520,00 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем понесені в якості судових витрат лише витрати по сплаті судового збору в розмірі 1 762,00 грн., що підтверджується платіжним дорученням № 65 від 13.03.2018 року. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 1 762,00 грн. у відшкодування судових витрат. Враховуючи викладене,

Outcome: approved