Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-30 00:00:00

позивач в позовній заяві вказала, що 24 грудня 2012 р. вона придбала у відповідача квартиру [ADDRESS]. Відповідач усно пообіцяв позивачу знятися з реєстрації та виселитись з проданої ним квартири протягом двох тижнів після оформлення договору купівлі-продажу. Однак на даний час відповідач значиться зареєстрованим та проживає в квартирі, яка належить позивачу. Позивач зазначає, що відповідач не допускає її до належної їй квартири, зніматися з реєстрації категорично не бажає. Позивач в позовній заяві просила визнати відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та усунути їй перешкоди в користуванні вищезазначеною квартирою шляхом зняття його з реєстрації. Позивач в судовому засіданні свої позовні вимоги підтримала повністю, просила їх задовольнити. Відповідач ні в попереднє, ні в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи (а.с.22, 25, 27). 15 травня 2014 р. від його сестри надійшла телефонограма, що відповідач знаходиться на лікуванні в психоневрологічній лікарні ім. Ющенка, однак відповідну довідку так і не надала. Згідно ч.4 ст.169 ЦПК України, якщо немає відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних в ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.1 ст.224 цього ж Кодексу у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За згодою з позивачем, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність відповідача, та згідно до ст.169 ЦПК України винести заочне рішення. Заслухавши позивача та дослідивши матеріали справи, суд прийшов до такого. Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 24 грудня 2012 р. позивач купила у відповідача квартиру, яка знаходиться по [ADDRESS] (а.с.4-5, 6). Згідно з витягом з державного реєстру речових прав на нерухоме майно, власником вищезазначеної квартири значиться позивач (а.с.7). Відповідно до довідки виконкому Браїлівської селищної ради від 05 березня 2014 р. відповідач зареєстрований та постійно проживає у квартирі, яка на праві власності належить позивачу, відповідач характеризується негативно, зловживає спиртними напоями (а.с.8, 9). Позивач зверталась до Жмеринського РВ УМВС України у Вінницькій області з приводу небажання відповідача впускати її до належної їй квартири, їй було запропоновано звернутись до суду (а.с.10). Згідно з ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.383 цього ж Кодексу власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Перераховані вище норми цивільного законодавства дають підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Виходячи з того, що даний Закон є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця проживання, то положення ст.7 Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред'явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Згідно ст.72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, проводиться у судовому порядку. Згідно ч.2 ст.405 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи, що позивач є власником спірної квартири, проживання та реєстрація відповідача в даній квартирі перешкоджає реалізації права власності та розпорядження нею, то відповідача слід визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням та усунути позивачеві перешкоди в користуванні належним їй житлом шляхом зняття відповідача з реєстрації, зобов'язавши його не чинити позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні своєю власністю. На підставі вищенаведеного суд вважає, що позов підставний і підлягаючий задоволенню. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Судові витрати позивача у розмірі 243,60 грн. підтверджені відповідною квитанцією (а.с.1) і підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved