Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-27 00:00:00

Позивач [PERSON] у вересні 2017 р. звернувся до суду з вищезазначеним позовом, посилаючись на те, що 17.03.2016 р. його було призначено на посаду головного адміністратора КЗ «Концертний заклад культури». Далі позивач зазначає, що відповідно до Наказу № 947 від 17.10.2016 р. Міністера оборони України з ним було укладено контракт про проходження війської служби у Збройних Силах України на посадах офіцерського складу строком до закінчення оосбливого періоду або до оголошення про демобілізацію. Наказом відповідача № 95-к від 25.10.2016 р. позивача було звільнено з 25.10.2016 р. відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України, у зв»язку з вступом на військову службу за контрактом згідно його заяви та наказу МО України від 17.10.2016 р. № 947. Проте, наказом відповідача № 18-к від 25.01.2017 р. наказ № 95-к від 25.10.2016 р. визнано недійсним та звільнено позивача з посади головного адміністратора з 25.10.2016 р. за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причини з 17 по 24 жовтня 2016 р. Позивач вважає, що його незаконно було звільнено з займаної посади, оскільки жодних перевірок його відсутності на робочому місці відповідачем проведено не було, також не було відібрано у позивача письмових пояснень. У зв'язку з чим позивач просить суд визнати незаконним та скасувати Наказ № 18-к від 25.01.2017 р.; поновити його на роботі; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.10.2016 р. по 30.08.2017 р. в розмірі 60 000 грн. Ухвалою суду від 21.10.2017 р. відкрито провадження у справі. 16.11.2017 р. до суду надійшли заперечення на позов, в яких генеральний директор [PERSON] просив у позові відмовити в повному обсязі з підстав не надання позивачем жодних підтверджуючих документів про його перехід на військову службу за контрактом, у зв»язку з чим останній був відсутній на роботі без поважних причини, тобто вчинив прогул (ас. 15-20). Ухвалою суду від 25.04.2018 р. підготовче засідання розпочато та відкладено. 14.08.2019 р. до суду надійшов відзив на позов (ас. 83-88). Ухвалою суду від 27.09.2018 р. підготовче засідання проведено та завершено, розгляд справи призначено по суті. В судовому засіданні представник позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити в повному обсязі. Представники відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у позові відмовити в повному обсязі, посилаючись на безпідставність позовних вимог. Третя особа: [PERSON] в судове засідання не з»явився, подав до суду заяву в якій просив розглянути справу за його відсутності та відмовити в задоволенні позову (ас. 107-108). Суд вважає можливим розглянути справу за відсутності третьої особи. Суд, заслухавши представників сторін та дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. В судовому засіданні встановлено, що позивач на підставі Наказу № 30-к від 15.03.2016 р. був прийнятий до Комунального закладу «Концертний заклад культури» Академічний муніципальний духовий оркестр» на посаду головного адміністратора , за контрактом з 17.03.2016 р. по 17.03.2017 р. включно (ас. 25). Встановлено, що між сторонами 17.03.2016 р. був укладений контракт з працівником (ас. 26-27). Встановлено, що Наказом № 95-к від 25.10.2016 р. позивача [PERSON] було звільнено з 25.10.2016 р. відповідно до п. 3 ст. 36 КЗпП України, у зв»язку з вступом на військову службу за контрактом згідно його заяви. Як вбачається з вказаного вище Наказу підстава звільнення: заява [PERSON] та наказ МО України від 17.10.2016 р. № 947 (ас. 4). Згідно п. 3 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу. Судом встановлено, що Наказом № 18-к від 25.01.2017 р. Наказ № 95-к від 25.10.2016 р. визнаний недійсним, позивача [PERSON] було звільнено з посади головного адміністратора з 25.10.2016 р. за п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин (ас. 5). Згідно п. 4 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст.40 п.1 ст.41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147(1), 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Відповідно до роз'яснень, які містяться в п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», вирішуючи питання про те, чи є порушення трудових обов'язків грубим, суд має виходити з характеру проступку, обставин, за яких його вчинено, яку завдано ним (могло бути завдано) шкоду. Згідно п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.1992 р. «Про практику розгляду судами трудових спорів», при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП ( 322-08 ), суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). В судовому засіданні представник відповідача зазначив, що підставою для звільнення позивача з займаної ним посади було відсутність на роботі повний робочий день у період з 17 по 24 жовтня 2016 р., не надання підтверджуючих документів про проходження ним військової служби за контрактом, про що були складені відповідні акти (ас. 43-52). Проте, в судовому засіданні 28.02.2019 р. в присутності представника відповідача судом був оглянутий оригінал контракту, укладеного з позивачем [PERSON] на підставі Наказу Міністра оборони України № 947 від 17.10.2016 р. про проходження останнім військової служби у ЗСУ на посадах осіб офіцерського складу строком до закінчення особливого періоду або до оголошення рішення про демобілізацію. Копія вказаного контракту не була долучена до матеріалів справи, оскільки стадія клопотань була завершена як і підготовче засідання, що обмежує подання сторонами будь-яких письмових доказів в обґрунтування їх позицій. Представником відповідача після огляду оригіналу контракту жодних спростувань суду не наведено, при цьому, представник підтримав свою позицію щодо невизнання позову та відмови в його задоволенні. Таким чином, судом достовірно встановлено, що позивач [PERSON] з 17.10.2016 р. був прийнятий на військову службу за контрактом до лав Збройних Сил України. Згідно ч. 3 ст. 119 КЗпП України, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей". Таким чином, враховуючи положення Кодексу законів про працю України, не допускається звільнення працівника із займаної ним посади, який прийнятий на військову службу за контрактом, при цьому, законодавцем передбачено збереження трудових гарантій такому працівнику, що чітко регламентовано положенням ст. 119 вказаного Кодексу. Оскільки судом встановлена незаконність звільнення позивача із займаної ним посади, останній підлягає поновленню із виплатою середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Згідно ч. 2 ст. 235 КЗпП України, при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно ч. 1 ст. 27 ЗУ «Про оплату праці», порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Відповідно до ч. 3 ст. 2 Постанови КМУ № 100 від 08.02.1995 р. «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати», середня заробітна плата і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Відповідно до наданої представником відповідача Довідки про доходи позивача [PERSON], загальна сума заробітної плати за останні два місяці (вересень, жовтень, ас. 112, 113, 114) становить 13 694,40 грн., які необхідно поділити на робочі дні цих місяців (43 дня), що становитиме 318,47 грн. середньо денної заробітної плати та помножити на 340 днів затримки розрахунку, що дорівнюватиме 108 279,80 грн. компенсації за час затримки розрахунку. Проте, судом встановлено, що позивач звернувся до суду з позовними вимогами про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 25.10.2016 р. по 30.08.2017 р. в розмірі 60 000 грн. Оскільки позивачем та його представником не було заявлено жодних клопотань про уточнення позовних вимоги та/або їх збільшення, тощо, суд не вправі вирішувати спір виходячи за межі позовних вимог щодо яких до суду жодних клопотань заявлено не було. У зв»язку з чим, враховуючи, що обчислена судом сума компенсації за час затримки розрахунку в розмірі 108 279,80 грн. значно перевищує заявлену позивачем позовну вимогу щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного погулу в розмірі 60 000 грн., яка позивачем та його представником не була уточнена та підтримана, в тому числі у судових дебатах, суд вважає занеобхідне задовольнити вимоги [PERSON] в межах завлених ним позовних вимог, а саме: середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 25.10.2016 р. по 30.08.2017 р. в розмірі 60 000 грн З урахуванням вищевикладеного та досліджених матеріалів справи в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позивач та його представник відповідно до ст. 81 ЦПК України довели в судовому засіданні позовні вимоги, а тому позов підлягає задоволенню. На підставі викладено,

Outcome: approved