Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-14 00:00:00

Позивач в січні 2018 року звернувся до суду з позовом до виконавчого комітету Одеської міської ради, про визнання права власності в порядку спадкування на 401/1000 частин квартири №[ADDRESS] після смерті [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що [PERSON] яка є матір'ю позивача, належала на праві власності 401/1000 частина квартири №[ADDRESS]. За заявою позивача шостою Одеською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу № 21/2014 про прийняття спадщини за законом. Позивачу відмовили у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, оскільки був втрачений правовстановлюючий документ на квартиру. Позивач вказує, що оскільки, він вчинив всі можливі заходи для прийняття спадщини, але нотаріус відмовляє у вчинені нотаріальних дій, то він вимушений звернутися до суду. У судовому засіданні 07.02.2018 року ухвалено залучити до участі у справі у якості третьої особи [PERSON] Ухвалою Примосрького районного суду м. Одеси витребувано із Шостої Одеської державної нотаріальної контори належним чином завірену копію спадкової справи № 21/2014, заведеної у липні 2013 року щодо майна померлої [PERSON]. У судове засідання позивач не з'явився, проте його представник подав заяву про розгляд справи у його відсутність, проти заочного розгляду справи не заперечує. Представник відповідача до судового засідання не з'явився, про час, дату та місце судового засідання повідомлений належним чином у встановленому законом порядку. Заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи або про розгляд справи за його відсутності до суду не подавав. Третя особа в судове засідання не з'явилась, були повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Суд, у зв'язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, ненаданням відповідачем відзиву на позов, зі згоди представника позивача, ухвалив слухати справу у відсутності відповідача, згідно ст.ст.280-281 ЦПК України, при заочному розгляді на підставі наявних у справі доказів. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено: Згідно свідоцтва про зміну імені серії І-СР №006963 виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області 12.02.2016 року вбачається, що [PERSON] змінив прізвище на «Ліференко». Згідно свідоцтва про народження серії І-ЖД №489100 виданого 03.09.2016 року (повторно) другим Суворовським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції вбачається, що 25.09.1995 року народився [PERSON], батьками якого є батько [PERSON], мати [PERSON]. [PERSON] померла в липні 2013, про що свідчить свідоцтво про смерть серії І-СР №273921, виданого відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Умані Уманського міськрайонного управління юстиції у Черкаській області (актовий запис 8125). [PERSON] належало 401/1000 частина квартири №[ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло виданого 17.03.2004 року управлінням житлово-комунального господарства Одеської міської ради. З витребуваної судом копії спадкової справи щодо майна померлої [PERSON], вбачається, що [PERSON] О.І.17.10.2017 року звернувся до шостої Одеської державної нотаріальної контори з заявою, згідно якої просив видати їй свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру. Також із заявою про прийняття спадщини звернувся [PERSON], проте йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку з тим, що він не є спадкоємцем першої черги. Державний нотаріус [PERSON] відмовив [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину, про що свідчить постанова про відмову у вчинені нотаріальної дії від 08.12.2017 року. Ст.ст. 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого майнового або немайнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права. Згідно до вимог ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 1216 Цивільного кодексу України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень статті 1218 Цивільного кодексу України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1261 Цивільного кодексу України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином суд приходить до висновку що позивач є спадкоємцем першої черги спадкування. У відповідності до положень ч.1 ст. 1267 ЦК України, частки у спадщині кожного із спадкоємців за законом є рівними. У відповідності до положень частин першої та другої статті 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за законом чи за заповітом може прийняти спадщину або не прийняти її. He допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Відповідно до положень частини 5 статті 1268 Цивільного кодексу України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до норм ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини та згідно із ч. 3 ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Відповідно до вимог ст. 1268 ЦК України позивач є таким, що прийняв спадщину, звернувшись до нотаріуса з відповідною заявою у встановлений законом строк. Згідно положень пункту 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30.05.2008р. "Про судову практику у справах про спадкування", свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, в установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Враховуючи те, що позивач є спадкоємцем майна померлої [PERSON] за законом першої черги, звернулась у встановленому законом порядку та строк з заявою на отримання спадщини, отримав відмову нотаріуса у зв'язку з відсутністю правовстановлюючих документів, суд приходить до висновку, що у позивача право на судовий захист його законних прав та інтересів щодо права власності в контексті ст..1 Першого Протоколу Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та позов є обгрнутованим. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За положеннями ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ для захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст. 2 ЦПК). При здійсненні правосуддя у цивільних справах суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом (ст. 5 ЦПК). Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, суд звертає увагу і на його ефективність з точки зору ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У п. 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об'єднаного Королівства» (Chahal v. theUnitedKingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов'язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги ст. 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. За ст. 6 Конвенції визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред'явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Пряма чи опосередкована заборона законом на захист певного цивільного права чи інтересу не може бути виправданою. Саме такий концептуальний підхід до застосування судами положень ст. 16 ЦК знайшов своє втілення в постанові Верховного Суду України від 21 травня 2012 року у справі № 6-20цс11. Згідно ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також: у разі втрати ним документа, який засвідчує право власності». Суд вбачає, що позивач вправі на свій розсуд скористатися одним із передбачених законом способів захисту свого порушеного (невизнаного) права, оскільки позбавлений правової можливості оформити спадщину в загальному порядку нотаріусом. У відповідності до п. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У силу ч.1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених статтею 81 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про доведеність позову та про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки вказана частка квартири належала на праві власності матері заявника, а позивач є спадкоємцем першої черги. Відповідно до ст.. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності.

Outcome: approved