Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-20 00:00:00

Позивач в особі представника звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди завданої кримінальним правопорушенням, а саме суму безпідставно виплаченого середнього заробітку та податків за період з 06 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 в розмірі 60 288, 38 грн. В ході розгляду справи та в судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, з обставин, викладених в позовній заяві, оскільки вчиненням злочину була завдана матеріальна шкода. Відповідач в судове засідання не з`явився, причини неявки суду невідомі. В зв`язку з належним повідомленням відповідача про місце і час судового розгляду, за згодою позивача, на підставі положень ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справ, що 14 березня 2014 року [PERSON] був прийнятий на роботу електрогазозварником 3 розряду служби ліній Дніпропетровської дільниці відокремленого підрозділу «Дніпропетровські магістральні електричні мережі» державного підприємства «Національна енергетична компанія «Укренерго», а з 15 грудня 2014 року переведений на посаду електромонтера з ремонту повітряних ліній електропередачі служби ліній Дніпропетровської дільниці. В зв`язку із вступом на військову службу за контрактом, на підставі припису № 276 від 06\~вересня 2015 року ТВО військового комісара Дніпропетровського районного військового комісаріату, [PERSON] було тимчасово звільнено від виконання обов`язків з 09 вересня 2015 року із збереженням за ним робочого місця та середнього заробітку на весь час призову. З 09 вересня 2015 року з [PERSON] укладено контракт про проходження військової служби. Строк зазначеного контракту - на весь особливий період до оголошення демобілізації. 06 жовтня 2016 року Дніпропетровські MEM дізнались вперше, що 08 лютого 2016 року [PERSON] самовільно залишив частину та по дату направлення листа не повернувся до частини із листа № 2044 від 26 вересня 2016 року начальника штабу військової частини пп [NUMBER] . За період з 09 вересня 2015 року (з дати вибуття на військову службу) по 30 вересня 2016 року (з дати, коли стало відомо про відсутність підстав для нарахування середнього заробітку) [PERSON] за місцем його роботи було нараховані та виплачено грошові кошти в розмірі його середньої заробітної плати, сплачено з нього єдиний соціальний внесок всього у сумі 60 288, 38 грн. 24 березня 2017 року вироком Козелецького районного суду Чернігівської області, який набрав законної сили 25 квітня 2017 року [PERSON] було визнано винним у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України - самовільне залишення військової частини або місця служби, а також нез`явлення вчасно на службу без поважних причин, вчинені в умовах особливого періоду, крім воєнного стану, вчинене особами, зазначеними в частинах першій або другій цієї статті. В зазначеному судовому рішенні встановлено факт відсутності [PERSON] на військовій службі з 06 жовтня 2015 року по 20 січня 2016 року та з 08 лютого 2016 року по 04 лютого 2017 року в зв`язку із самовільним залишенням військової частини. В зв`язку з тим, що [PERSON] фактично не проходив військову службу та в період збереження за ним місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві самовільно залишив місце служби, що підтверджується вироком суду по кримінальному провадженню, підстави для збереження за ним середнього заробітку були відсутні. Отже, в зв`язку із скоєнням [PERSON] кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України ДП «НЕК «Укренерго» завдано матеріальну шкоду в розмірі 60 288,38 грн., що є сумою безпідставно виплачених коштів середнього заробітку та податків за період з 06 жовтня 2015 року по 30 вересня 2016 року. Пунктом 1 частини 2 ст. 22 ЦК України встановлено що, збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч.4 ст.82 ЦПК України). Відповідно до ст.128 КПК України особа, яка не пред`явила цивільного позову в кримінальному провадженні, має право пред`явити його в порядку цивільного судочинства. Зі змісту вироку вбачається, що при розгляді кримінального провадження відносно [PERSON] цивільний позов не розглядався. Загальні положення відшкодування шкоди визначені ст.1166 ЦК України, відповідно до якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. В силу положень ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Враховуючи зазначені положення чинного законодавства, які регулюють даний вид правовідносин, суд вважає, що вимоги позивача щодо стягнення з відповідача матеріальної шкоди, завданої злочином, є обґрунтованими і підлягають задоволенню. На підставі ст.141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача в дохід держави судові витрати у справі.

Outcome: approved