Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, який був нею уточнений, в обґрунтування якого вказала, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 22 грудня 2017 року вона є власником 1/2 частки у праві спільної часткової власності на будинок, що знаходиться за адресою: вул. Середня 10, м. Пирятин Полтавської області. Вказана спадщина була прийнята нею в 2007 році. Власником іншої частини будинку, на підставі договору дарування, являвся відповідач [PERSON] 31 січня 2017 року відповідачем [PERSON] було укладено договір купівлі продажу з відповідачем [PERSON], за яким належну [PERSON] частку у праві спільної часткової власності на будинок було продано [PERSON] При цьому [PERSON] всупереч чинного законодавства не повідомив її письмово про намір продати свою частку у праві спільної часткової власності на будинок сторонній особі, не повідомив про ціну та умови такого продажу. Такі дії грубо порушують право позивача, що випливають з права спільної часткової власності на будинок, зокрема, переважне право купівлі частки, що продається, по ціні, за якою вона продається, і на інших рівних умовах. Враховуючи вище викладене, позивач просить перевести на неї права і обовязки покупця за договором купівлі продажу ? частки житлового будинку №10 по вул. Середній у м. Пирятин Полтавської області від 31 січня 2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] Відповідач [PERSON] направив до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що не визнає позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Заперечував проти їх задоволення з тих підстав, що відповідно до ст.358, ч.1-3 ст.362 ЦК України тільки співвласник часткової власності має певні права, зокрема переважне право перед іншими особами на її купівлю. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Якщо особа має тільки дві правомочності (володіти та користуватись), то вона не вважається повновладним власником. Переважне право співвласника перед іншими особами на купівлю іншої частки співвласності є невідємною складовою частиною правомочності розпорядження майном співвласності. Право розпорядження - це надана законом можливість визначати юридичну чи фізичну долю речі (майна). [PERSON] внаслідок здійснення права розпорядження можуть виникнути, змінитись або припинитися ті чи інші правовідносини щодо майна власника. До права розпорядження входить право на збільшення чи зменшення майна. [PERSON] під час розпорядження майном змінюються власники майна, змінюється і саме майно (зменшення, збільшення, переобладнання, добудови тощо). Отже, переважне право не відноситься до правомочностей володіння та користування співвласністю. Право розпоряджатися успадкованим майном та переважне право співвласника перед іншими особами на придбання частки співвласності станом на дату укладення договору 31.01.2017 позивач не мала, вона його набула тільки 22.12.2017, при видачі їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом та державної реєстрації нерухомого майна у відповідних реєстрах. Посилання відповідача на вимоги статті 1218 ЦК України безпідставні по тій причині, що вимоги цієї статті свідчать про склад спадщини, куди входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини. Тобто прийнявши спадщину позивач набула право володіння та користування нею, а право розпорядження вона набула з часу реєстрації права власності на нерухоме майно. Відповідно до ч.2 ст.1299 ЦК України - право власності на нерухоме майно при спадкуванні виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна. До отримання права розпорядження майном позивачка не мала ніяких повноважень визначати долю ні своєї, ні іншої частини співвласності, не мала вона і переважних прав співвласника. А тому 31.01.2017 позивачка могла прийняти участь у купівлі-продажі частки співвласності лише на загальних підставах. Відповідач [PERSON] направила до суду відзив на позовну заяву, у якому зазначила, що не визнає позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Заперечувала проти їх задоволення з тих підстав, що відповідно до ст.358, ч.1-3 ст.362 ЦК України тільки співвласник часткової власності має певні права, зокрема, переважне право перед іншими особами на її купівлю. Право власності полягає у триєдності правомочностей, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Якщо особа має тільки дві правомочності (володіти та користуватись), то вона не вважається повновладним власником. Переважне право співвласника перед іншими особами на купівлю іншої частки співвласності є невід'ємною складовою частиною правомочності розпорядження майном співвласності. [PERSON] внаслідок здійснення права розпорядження можуть виникнути, змінитись або припинитися ті чи інші правовідносини щодо майна власника. До права розпорядження входить право на збільшення чи зменшення майна. [PERSON] під час розпорядження майном змінюються власники майна, змінюється і саме майно (зменшення, збільшення, переобладнання, добудови тощо). Отже, переважне право не відноситься до правомочностей володіння та користування співвласністю. Позивачка сама у своєму позові вказала, що вона, у звязку із прийняттям спадщини була наділена не всіма правомочностями власника майна. Вона мала право володіти та користуватись спадковим майном. Право ж розпорядження успадкованим майном та переважне право співвласника перед іншими особами на придбання частки співвласності на 31.01.2017 не мала, його вона набувала тільки 22.12.2017 при видачі їй свідоцтва про право на спадщину за заповітом та після державної реєстрації її права власності у відповідних реєстрах. До отримання права розпорядження позивачка не мала ніяких повноважень визначати долю ні своєї, ні іншої частини співвласності, не мала вона і переважних прав співвласника. А тому 31.01.2017 могла прийняти участь у купівлі-продажі частки співвласності лише на загальних підставах. Свідченням того, що позивачка розуміла відсутність у неї переважних прав та прав на їх захист у суді є сам її позов. [PERSON] розуміючи такі обмеження у своїх правах, позивачка звернулась до суду із цим позовом тільки 09.01.2018, тобто вже після того, як її право власності на успадковане нею майно було офіційно зареєстроване 22.12.2017. А про укладений договір купівлі - продажу позивач дізналася, коли отримала у державного реєстратора Пирятинської міської ради [PERSON] з Державного реєстру речових прав інформаційну довідку. У судовому засіданні представник позивача - адвокат [PERSON] позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Відповідач [PERSON] та його представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнали, просили в їх задоволенні відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Крім того відповідач додатково пояснив, що він заборгував одному чоловікові 6000 доларів США, які нічим було повернути. Тоді він погодився в рахунок погашення свого боргу продати свою частку житлового будинку на вул..Середня, 10, в м.Пирятині. Продажем займався його кредитор, який знайшов покупців. Погодили, що він продає свою частку за 6500 доларів США. Після укладення угоди кредитор простив йому борг. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] у судовому засіданні позовних вимог не визнали, просили в їх задоволенні відмовити повністю з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] у задоволенні позову [PERSON] просили відмовити, надала письмові пояснення, в яких зазначила, що нею дійсно було посвідчено 31 січня 2017 року договір купівлі-продажу 1/2частки житлового будинку з господарськими будівлями, який знаходиться в місті Пирятин, Полтавської області по вул.Середня, будинок №10, між продавцем [PERSON] та [PERSON] (прізвище до шлюбу [PERSON]) [PERSON] було посвідчено з дотриманням всіх норм цивільного права, Закону України Про нотаріат, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України та Положення постанови Правління Національного банку України» від 06.05.2013 №210 «Про встановлення граничної суми розрахунків готівкою». Перед посвідченням договору були проведені перевірки щодо перебування відчужуваного майна в заставі, арешті, іпотеці, обтяженні, а також щодо встановлення особи співвласника цього будинку. Згідно витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №196813049, 196812551, 196798508 від 31 січня 2017 року нею було встановлено, що співвласником відчужуваної частки житлового будинку є [PERSON], яка на час укладення договору померла, про що було надано її свідоцтво про смерть. Вважає, що договір було посвідчено з дотриманням чинного законодавства. [PERSON] на момент посвідчення договору тільки заявила про своє право на спадкування і не була співвласником вищевказаного обєкта продажу, так як згідно ст. 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації, п.2 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно та їх обтяження що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону виникають з моменту такої реєстрації. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - [PERSON] просила у задоволенні позову відмовити з підстав, викладених відповідачами. Суд, вислухавши доводи учасників справи та їх представників, розглянувши справу в межах заявлених вимог, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Судом установлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 31.01.2017, посвідченого приватним нотаріусом Пирятинського районного нотаріального округу Полтавської області [PERSON] за реєстровим №80, продавець [PERSON] продав, а покупець [PERSON] купив ? частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель, що знаходяться в місті Пирятині Полтавської області, Середня, будинок №10, розташовану на земельній ділянці комунальної власності для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,0868га, кадастровий номер 5323810100:50:007:0194, що в цілому складається з: житлового будинку А-1, житловою площею 47,2 кв.м, загальною площею 82,4 кв.м, сараю-Б, вбиральні-Ж, літньої кухні-З, прибудови до літньої кухні-з, огорожі №1, водогону №3 (а.с.46). Покупець [PERSON] вийшла заміж та змінила прізвище на [PERSON] (а.с.31, 32). Співвласником іншої ? частки даного домоволодіння була [PERSON] на підставі договору дарування від 14.02.2002, про що 05.11.2007 відповідні відомості про право власності були внесені до Реєстру прав власності (а.с.47). 02 грудня 2007 року [PERSON] померла (а.с.89). За життя 12.08.2003 [PERSON] склала заповіт, яким належну їй ? частину жилого будинку з відповідною частиною господарчих будівель, що знаходиться в м.Пирятині по вул..Середній, 10, заповіла [PERSON] (а.с.92). Згідно ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом чи за законом. Відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Як убачається з копії паспорта позивача остання з 18.03.2005 зареєстрована за адресою: [INFO], та як свідчать матеріали спадкової справи остання протягом встановленого законом строку для прийняття спадщини із заявою про відмову від прийняття спадщини не зверталась. З огляду на викладене [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину (а.с.5). Являючись спадкоємцем за заповітом та прийнявши спадщину в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, [PERSON] 02.06.2008 звернулась до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті матері, а 22.12.2017 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яке складається з ? частки житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель і споруд, що знаходяться в місті Пирятині Полтавської області, вулиця Середня, будинок №10 (а.с.86, 122). \~ \~ \~ \~Після встановлення зазначених обставин та оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний звязок доказів у їх сукупності, суд зазначає таке. В силу положень частини першої статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до частини першої статті 1218 ЦК України д о складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї (частини перша третя статті 1268 ЦК України). Отже цивільне законодавство встановлює особливості щодо умов набуття права власності на спадкове майно, а саме: право власності на майно у випадку прийняття спадщини виникає з часу відкриття спадщини і жодним чином не повязує набуття права власності на успадковане майно з моменту державної реєстрації. Відповідно до ч.3 ст.355 ЦК України право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. З огляду на викладене позивач, прийнявши в установленому законом порядку спадщину, набула право власності на успадковану ? частку житлового будинку за адресою: м.Пирятин, вул..Середня, 10, з часу відкриття спадщини, тобто з 02.12.2007, та стала учасником спільної часткової власності на вказаний будинок. Пунктом першим частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За вказаною нормою права державна реєстрація означає, що держава визнала за субєктом наявність його прав на обєкт нерухомості. Державна реєстрація є актом державного органу, який не породжує цивільних прав і обвязків та не тягне адміністративних наслідків. [PERSON] виникнення, зміна або припинення цивільних правовідносин поставлені у залежність від вчиненного правочину, який укладається та виконується сторонами. Держаний акт у вигляді реєстрації «легалізує» й «підтверджує» перед третіми особами не лише правовідносини, що виникли, але й ті правові наслідки, настання яких бажали сторони. Свідоцтво про право на спадщину за заповітом є підставою для державної реєстрації прав, що посвідчують виникнення речових прав на нерухоме майно у спадкоємця (стаття 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Однак не отримання позивачем протягом тривалого часу свідоцтва про право на спадщину не свідчить про те, що спадщина їй не належить та вона не є її власником. З огляду на те, що суд дійшов висновку, що позивач з часу відкриття спадщини є співвласником житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходяться в місті Пирятині Полтавської області, вулиця Середня, будинок №10, тому у разі продажу частки у праві спільної часткової власності вона має переважне право купівлі такої частки відповідно до положень ст.362 ЦК України. Так, статтею 362 ЦК України передбачено, що у разі продажу частки у праві спільної часткової власності співвласник має переважне право перед іншими особами на її купівлю за ціною, оголошеною для продажу, та на інших рівних умовах, крім випадку продажу з публічних торгів. Продавець частки у праві спільної часткової власності зобов'язаний письмово повідомити інших співвласників про намір продати свою частку, вказавши ціну та інші умови, на яких він її продає. Якщо інші співвласники відмовилися від здійснення переважного права купівлі чи не здійснять цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо рухомого майна - протягом десяти днів від дня отримання ними повідомлення, продавець має право продати свою частку іншій особі. Якщо бажання придбати частку у праві спільної часткової власності виявили кілька співвласників, продавець має право вибору покупця. У разі продажу частки у праві спільної часткової власності з порушенням переважного права купівлі співвласник може пред'явити до суду позов про переведення на нього прав та обов'язків покупця. Одночасно позивач зобов'язаний внести на депозитний рахунок суду грошову суму, яку за договором повинен сплатити покупець. До таких вимог застосовується позовна давність в один рік. Передача співвласником свого переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності іншій особі не допускається. Відповідно до ст. 362 ЦК підставою для пред'явлення співвласником позову про переведення прав і обов'язків покупця за договором купівлі-продажу частки майна у праві спільної часткової власності є такі порушення: - продаж співвласником частки у праві спільної часткової власності без письмового попередження інших співвласників про намір продати свою частку, ціну та інші умови її продажу; - укладання договору купівлі-продажу без одержання повідомлення від співвласників про відмову від здійснення ними переважного права купівлі до спливу одного місяця щодо нерухомого майна і десяти днів щодо рухомого майна від дня отримання ними повідомлення про продаж; - продаж проведено за істотно нижчого ціною і на більш легких умовах, ніж пропонувалося співвласникам. Аналіз положень ст.362 ЦК України свідчить про те, що суб'єктивне право на продаж частки сторонній особі виникає у співвласника з моменту одержання відмови усіх інших співвласників від здійснення переважного права на купівлю або нездійснення ними цього права протягом одного місяця від дня отримання ними повідомлення, якщо предметом договору купівлі-продажу є нерухоме майно. [PERSON] купівлі-продажу житлового будинку або його частини укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню (ст.209, 657 ЦК України). \~ \~ \~ \~Відповідно до\~ст.5\~Закону України\~«Про нотаріат» нотаріус зобов'язаний, зокрема, здійснювати свої професійні обов'язки відповідно до цього Закону і принесеної присяги, дотримуватися правил професійної етики; сприяти громадянам, підприємствам, установам і організаціям у здійсненні їх прав та захисті законних інтересів, роз'яснювати права і обов'язки, попереджати про наслідки вчинюваних нотаріальних дій для того, щоб юридична необізнаність не могла бути використана їм на шкоду; зберігати в таємниці відомості, одержані ним у зв'язку з вчиненням нотаріальних дій; відмовити у вчиненні нотаріальної дії в разі її невідповідності законодавству України або міжнародним договорам; виконувати інші обов'язки, передбачені законом. \~ \~ \~ \~Нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, у своїй діяльності керуються законами України, постановами Верховної Ради України, указами і розпорядженнями Президента України, постановами і розпорядженнями Кабінету Міністрів України, а на території Республіки Крим, крім того, - законодавством Республіки Крим, наказами Міністра юстиції України, нормативними актами обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій (стаття 7 Закону України «Про нотаріат»). \~ \~ \~ \~Згідно ст.46 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, має право витребовувати від фізичних та юридичних осіб відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Відомості та документи, необхідні для вчинення нотаріальних дій, повинні бути подані в строк, визначений нотаріусом. Цей строк не може перевищувати одного місяця. Неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови у її вчиненні. \~ \~ \~ \~Також у статті 46-1 Закону України «Про нотаріат» зазначено, що нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обовязково використовує відомості єдиних та державних реєстрів шляхом безпосереднього доступу до них. Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій обовязково використовує відомості Єдиного державного демографічного реєстру, а також Державного реєстру актів цивільного стану громадян, Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, інших єдиних та державних реєстрів, що функціонують у системі Міністерства юстиції України. \~ \~ \~ \~Нотаріус під час вчинення нотаріальних дій з нерухомим майном, обєктом незавершеного будівництва обовязково використовує також відомості Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Державного земельного кадастру. \~ \~ \~ \~Інформація з єдиних та державних реєстрів, отримана нотаріусом під час вчинення нотаріальних дій, залишається у відповідній справі державної нотаріальної контори чи приватного нотаріуса. Користування єдиними та державними реєстрами здійснюється безпосередньо нотаріусом, який вчиняє відповідну нотаріальну дію. Отже, слід зазначити, що право на витребування певних відомостей і документів дозволяє нотаріусу не обмежуватися переліком документів, визначених законом, а вимагати подання також додаткових відомостей чи документів, визначаючи їх на власний розсуд. Поряд із цим згідно з ч.3 ст. 46 Закону України "Про нотаріат" неподання відомостей та документів на вимогу нотаріуса є підставою для відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови в її вчиненні. Таким чином, юридичним наслідком ненадання вказаних документів або відомостей є відкладення, зупинення вчинення нотаріальної дії або відмови в її вчиненні. Необхідно зауважити, що в окремих випадках витребування відомостей та документів виступає не як права, а як обов'язки нотаріуса. Статтею 39 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється цим Законом та іншими актами законодавства України. Так, пунктом 5 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5, визначені дії нотаріуса при посвідченні договору у разі реалізації переважного права купівлі частки у праві спільної часткової власності. У разі якщо один з учасників спільної часткової власності продає належну йому частку в спільній власності іншій особі, нотаріус повинен упевнитись у тому, що продавець у письмовій формі повідомив усіх інших учасників спільної часткової власності (як фізичних, так і юридичних осіб) про свій намір продати свою частку іншій особі із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка. Доказом повідомлення учасників спільної часткової власності про подальший продаж частки в спільному майні є або свідоцтво, видане нотаріусом, про передачу їм заяви продавця, або заява учасників спільної часткової власності про відмову від здійснення права переважної купівлі частки майна, що продається (із зазначенням ціни та інших умов продажу цієї частки). Справжність підпису на заяві має бути засвідчена нотаріально. Заява учасника спільної часткової власності про відмову від права переважної купівлі може бути викладена на окремому стандартному білому аркуші паперу з одночасною реєстрацією в журналі реєстрації вхідних документів або на спеціальному бланку нотаріальних документів (за бажанням зазначеного учасника). Якщо вказана заява передана особисто учаснику спільної часткової власності нотаріусом, який посвідчує договір, то свідоцтво про передачу заяви не видається, при цьому примірник заяви з написом нотаріуса про її вручення додається до примірника договору купівлі-продажу частки відчужуваного майна, який залишається в матеріалах нотаріальної справи. При одержанні від учасників спільної часткової власності письмової відповіді на повідомлення про продаж ця відповідь додається до примірника договору, що залишається у матеріалах нотаріальної справи. Правила, викладені у цьому пункті, не застосовуються при посвідченні договорів довічного утримання (догляду); спадкового договору; дарування; ренти (якщо майно передається безоплатно); пожертви, міни; міни частки майна або відчуження частки майна, виділеної за згодою співвласників чи за рішенням суду, а також у разі продажу частки у праві власності на майно з публічних торгів (аукціону). Якщо решта учасників спільної часткової власності відмовиться від здійснення права переважної купівлі або не здійснить цього права щодо нерухомого майна протягом одного місяця, а щодо іншого майна - протягом десяти днів з дня одержання повідомлення про намір і умови продажу, то нотаріус після одержання заяви про відмову або після спливу встановленого терміну може посвідчити договір купівлі-продажу частки спільного майна іншій особі. [PERSON] купівлі-продажу частки спільного майна іншій особі може бути посвідчений нотаріусом за наявності відомостей про те, що учасники спільної часткової власності відмовились одержати надіслані на їх адресу заяви продавця про його намір продати свою частку. Про цю обставину повинна свідчити зроблена на зворотному повідомленні відмітка органу зв'язку. [PERSON] купівлі-продажу частки спільного майна іншій особі може бути посвідчений також у разі, якщо адреса інших учасників спільної часткової власності невідома. На підтвердження цього повинен бути наданий документ відповідного компетентного органу (довідкової служби, адресно-довідкового бюро тощо). Заява учасника спільної часткової власності про відмову від права переважної купівлі або фактична відмова учасника спільної часткової власності, який протягом установленого строку не здійснив свого права на переважну купівлю, дійсна протягом трьох місяців. Цей строк обчислюється з дня подання заяви про відмову від права переважної купівлі або з дня, наступного за останнім днем зазначеного місячного (десятиденного) терміну. У разі посвідчення договору купівлі-продажу частки спільного майна за більшу ціну порівняно з тією, що була запропонована в переданому повідомленні, але з дотриманням інших визначених умов, подання доказів повторного повідомлення учасників спільної часткової власності не вимагається. З огляду на встановлений порядок посвідчення правочинів щодо розпорядження майном, що є спільною частковою власністю, нотаріус повинен був діяти відповідно до вимог ст.5, 46, 46-1 Закону України «Про нотаріат», пункту 5 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, та у даному конкретному випадку (коли один зі співвласників помер) нотаріус мав право посвідчити правочин про розпорядження часткою за умови витребування свідоцтва про смерть; одержання відповіді на запит (витягу зі Спадкового реєстру) з державної нотаріальної контори за місцем останнього постійного проживання померлого співвласника про те, що спадкова справа не заводилась або про відсутність спадкоємців, які прийняли частку померлого у спільному майні; а якщо відчужується житловий будинок, квартира (їх частина) - також після одержання довідки про зареєстрованих осіб за адресою цього житла. Проте як убачається із нотаріальної справи (а.с.45-48) при посвідченні договору купівлі-продажу частки житлового будинку від 31.01.2017, укладеному між відповідачами, нотаріус лише витребував відомості із Реєстру прав власності на нерухоме майно про власників житлового будинку №10 по вул..Середня в м.Пирятині, та свідоцтво про смерть другого зі співвласників, а саме: [PERSON] Інші, необхідні в даному конкретному випадку відомості для посвідчення даного договору, а саме: витяг зі Спадкового реєстру, з державної нотаріальної контори за місцем останнього постійного проживання померлого співвласника про те, що спадкова справа не заводилась або про відсутність спадкоємців, які прийняли частку померлого у спільному майні; довідка про зареєстрованих осіб за адресою цього житла в цілому,) нотаріусом не витребовувалось та не перевірялось. Також нотаріус не упевнився у тому, що продавець [PERSON] у письмовій формі повідомив іншого учасника спільної часткової власності [PERSON] про свій намір продати свою частку іншій особі, не співвласнику, із зазначенням ціни та інших умов, на яких продається ця частка, що потягло за собою порушення прав позивача на переважне право купівлі частки у праві спільної часткової власності. Доводи відповідачів\~та їх\~представників про\~те,\~що позивачу\~було відомо\~про те,\~що співвласник\~[PERSON]\~продає свою\~частку будинку,\~так як\~досить тривалий\~час в\~газеті «Пирятинські\~вісті» публікувались\~оголошення про\~продаж його\~частки будинку,\~не заслуговують\~на увагу,\~так як\~в силу\~положень пункту 5 глави 1 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України такі оголошення не вважаються доказом повідомлення учасників спільної часткової власності про подальший продаж частки в спільному майні. Також є безпідставними доводи відповідачів та третьої особи [PERSON] про те, що нотаріус перевірив, що у будинку №10 по вул..Середня в м.Пирятині, крім [PERSON] ніхто не зареєстрований, шляхом ознайомлення з домовою книгою (а.с.146-155), з огляду на те, що вказана інформація перевіряється шляхом витребування від компетентних органів або осіб довідки про зареєстрованих осіб за адресою цього житла. З огляду на те, що суд прийшов до висновку, що переважне право позивача купівлі частки у праві спільної часткової власності, було порушене, тому таке порушене право підлягає захисту у належно обраний позивачем спосіб шляхом переведення на [PERSON] прав і обовязків покупця за договором купівлі-продажу частки житлового будинку від 31 січня 2017 року, укладеного між відповідачами. При цьому з позивача на користь відповідача [PERSON] належить стягнути суму 35000грн., яка була сплачена покупцем [PERSON] продавцю [PERSON] за купівлю належної йому ? частки у житловому будинку по вул..Середня, 10, в м.Пирятині. Доводи сторін про те, що вказаний правочин було вчинено за 6000 або 6500 доларів США не підтверджені належними та допустимими доказами. Підсумовуючи викладене суд зазначає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення з викладених вище підстав. Понесені позивачем судові витрати в сумі 2204, 80грн., які складаються з судового збору в сумі 704,80грн., витрат на професійну правничу допомогу в сумі 1500грн. та підтверджені належними та допустимими доказами (а.с.1, 18, 19), відповідно до положень ст.137, 141 ЦПК України належить стягнути з відповідачів на користь позивача по 1102,40грн. з кожного.

Outcome: approved