Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-09 00:00:00

Позивач в особі Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія» «АРКС», що є правонаступникомПриватного акціонерного товариства «Страхова компанія» «АХА Страхування»,звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення страхового відшкодування. Мотивуючи свої вимоги тим, що 07 березня 2017 року о 10 годині 15 хвилин на вулиці Кіровоградській, 6 в місті Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Субару», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого не була застрахованою, який не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався безпечної дистанції,внаслідок чого вчинив зіткнення з автомобілем «Форд», державний номерний знак [NUMBER] , цивільно-правова відповідальність власника якого була застрахована в ПрАТ «СК «АХА Страхування» згідно з договором добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» від 21 листопада 2016 року (страхувальник [PERSON] ), що призвело до пошкодження транспортних засобів. В наслідок дорожньо-транспортної пригоди було завдано шкоди автомобілю «Форд», державний номерний знак [NUMBER] . Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року, яка набула чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, із накладенням адміністративного стягнення - штрафу. З метою визначення розміру збитку, завданого застрахованому транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивачем замовлено проведення автотоварознавчого дослідження, завданого власнику транспортного засобу - автомобілю «Форд», державний номерний знак [NUMBER] . Так, відповідно до страхового акту № АХА 2196606 від 17 березня 2017 року про визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, завданого власнику транспортного засобу, визначено у сумі 31 116 грн. 04 коп., виплата якої з урахуванням розрахунку про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, зробленого позивачем, здійснена ним в сумі 31 116 грн. 04 коп. відповідно до розрахунку страхового відшкодування та платіжного доручення № 317 661 від 21 березня 2017 року. У порядку досудової вимоги відповідач визнав вимоги позивача й почав сплачувати кошти частинами у добровільному порядку у загальній сумі 10 372 грн. 00 коп. рівними окремими частинами по 2 593 грн. 00 коп. чотирма платежами, однак після 06 лютого 2019 року відповідач припинив платити решту. Відтак різниця невідшкодованої частини складає 20 744 грн. 04 коп. (31 116 грн. 04 коп. - 10 372 грн. 00 коп. = 20 744 грн. 04 коп., яку й просить позивач стягнути з відповідача. Оскільки цивільно-правова відповідальність власника автомобіля винуватця ДТП застрахованою не була, вважає, що винуватець дорожньо-транспортної пригоди - [PERSON] має відшкодувати понесені позивачем витрати на страхове відшкодування у вказаній сумі, що й стало підставою звернення до суду із цим позовом. В судове засіданні позивач не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог з тих же підстав, просив їх задовольнити, з можливим ухваленням заочного рішенння. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на сайті судової влади (суду). За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ ( Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що 07 березня 2017 року о 10 годині 15 хвилин на вулиці Кіровоградській, 6 в місті Києві відбулася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля «Субару», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , цивільно-правова відповідальність якого не була застрахованою, який не був уважний, не стежив за дорожньою обстановкою, не дотримався безпечної дистанції,внаслідок чого вчинив зіткнення з автомобілем «Форд», державний номерний знак [NUMBER] , цивільно-правова відповідальність власника якого була застрахована в ПрАТ «СК «АХА Страхування» згідно з договором добровільного страхування наземного транспорту «Все включено» від 21 листопада 2016 року (страхувальник [PERSON] ), що призвело до пошкодження транспортних засобів (а.с. 9, 10, 11). В наслідок дорожньо-транспортної пригоди було завдано шкоди автомобілю «Форд», державний номерний знак [NUMBER] (а.с. 9, 10, 11, 14 - 26). Постановою Голосіївського районного суду м. Києва від 19 квітня 2017 року, яка набула чинності, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КпАП України, із накладенням адміністративного стягнення - штрафу (а.с. 9). Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалено вирок, ухвала або постанова суду лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З метою визначення розміру збитку, завданого застрахованому транспортному засобу внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, позивачем замовлено проведення автотоварознавчого дослідження, завданого власнику транспортного засобу - автомобілю «Форд», державний номерний знак [NUMBER] . Так, відповідно страхового акту № АХА 2196606 від 17 березня 2017 року про визначення вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля, завданого власнику транспортного засобу визначено у сумі 31 116 грн. 04 коп. (а.с. 11, 12, 13, 14 - 15, 16 - 26), виплата якої з урахуванням розрахунку про розмір відшкодування шкоди з фонду захисту потерпілих, зробленого позивачем, здійснена ним в сумі 31 116 грн. 04 коп. відповідно до розрахунку страхового відшкодування та платіжного доручення № 317 661 від 21 березня 2017 року (а.с. 8). У порядку досудової вимоги відповідач визнав вимоги позивача й почав сплачувати кошти частинами у добровільному порядку у загальній сумі 10 372 грн. 00 коп. рівними частинами по 2 593 грн. 00 коп. чотирма окремими платежами (а.с. 28, 29), однак після 06 лютого 2019 року відповідач припинив платити решту. Відтак різниця невідшкодованої частини складає 20 744 грн. 04 коп. (31 116 грн. 04 коп. - 10 372 грн. 00 коп. = 20 744 грн. 04 коп., яку й просить позивач стягнути з відповідача. Оскільки цивільно-правова відповідальність власника автомобіля винуватця ДТП застрахованою не була, суд вважає, що винуватець дорожньо-транспортної пригоди - [PERSON] має відшкодувати понесені позивачем витрати на страхове відшкодування у вказаній сумі. Відповідно до статті 8 Закону № 85/96-ВР страховий випадок - це подія, передбачена договором страхування або законодавством, яка відбулася і з настанням якої виникає обов`язок страховика здійснити виплату страхової суми (страхового відшкодування) страхувальнику, застрахованій або іншій третій особі. На підставі ст. 993 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування» до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, яка отримала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдану шкоду. Особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою відповідно до частини першої статті 1191 ЦК України, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Відповідно, у зв`язку з проведеною позивачем регламентною виплатою страхувальнику у позивача виникло право зворотної (регресної) вимоги до винної у ДТП особи - відповідача. Так, до страховика, відповідно до ст. 27 Закону України «Про страхування», який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке Страхувальник або інша особа, яка отримала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдану шкоду. Відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Відповідно до частин 1 та 2 статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до ч.1, 2, 5 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правові підставі володіє транспортним засобом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Автомобіль відповідно до ч.1 ст. 1187 ЦК України - є джерелом підвищеної небезпеки. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України). Так, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 20 січня 2016 року розглянув справу № 6 - 2808 цс 15, предметом якої був спір про відшкодування шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, відповідно до якого право потерпілого на відшкодування шкоди її заподіювачем є абсолютним і суд не вправі відмовити в такому позові з тих підстав, що цивільно-правова відповідальність заподіювача шкоди застрахована. У разі задоволення такого позову заподіювач шкоди не позбавлений можливості пред`явити майнові вимоги до страхової компанії, з якою ним укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки статті 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи позивача, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, надавши оцінку наданим стронам доказів, суд вважає вимоги позивача про відшкодування в порядку регресу витрат, пов`язаних з виплатою страхового відшкодування, обгрутованими та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір - 2 102 грн. 00 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 1191, 993 ЦК України, ст. ст. 98, 27 Закону України «Про страхування», Закону України «Про судовий збір», з урахуванням постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки»,

Outcome: approved