Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-10 00:00:00

Заявник [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , зареєстрована адреса проживання: [ADDRESS] ) звернулася до Бориславського міського суду з заявою, в якій просить суд: встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , дата смерті [INFO] , місце смерті м.Луганськ. В обґрунтування заяви заявник [PERSON] посилається на те, що [INFO] у м.Луганськ помер її батько [PERSON] Заявник звернулася до Бориславського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) для проведення реєстрації смерті батька та отримання свідоцтва про смерть. Однак, їй було відмовлено, оскільки документи про смерть батька (лікарське свідоцтво про смерть, довідка про захоронення) видано на тимчасово окупованій території, де державні органи влади України тимчасово не здійснюють свою діяльність. Зокрема, документи видано незаконним утворенням т.зв. «Луганською народною республікою». Заявник [PERSON] не має можливості зареєструвати та отримати свідоцтво про смерть її батька в інший спосіб, ніж у судовому порядку за ст.317 ЦПК України. Заявник [PERSON] в судовому засіданні підтримала заяву про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, дала пояснення, аналогічні змісту заяви. Представник заінтересованої особи в судове засідання не з`явився. На адресу суду надійшов лист начальника Бориславського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) Демко Т., у якому просить розглянути справу без участі їхнього представника, проти задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України не заперечують. Вислухавши пояснення заявника, дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні у справі докази, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з таких підстав. Відповідно до ст.317 ЦПК України, заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України суд розглядає в порядку окремого провадження. Згідно з ч. 1 ст.\~293\~ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до абз.2 ч.1 ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого або їхніми представниками до суду за межами такої території України. Відповідно до п. 8 ч. 1 ст.\~315\~ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації акті в цивільного стану факту смерті. Як вбачається з матеріалів справи, зокрема, копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 05 липня 1969 року Бориславським міським бюро ЗАГС Львівської області на ім`я [PERSON] , копії свідоцтва про укладення шлюбу між [PERSON] та [PERSON] , - заявник [PERSON] є донькою [PERSON] , [INFO] , який народився у м.Борислав Львівської області. Заявник зазначає, що [INFO] [PERSON] помер у м.Луганськ, у підтвердження чого надала копію лікарського свідоцтва про смерть № 9 від 02.01.2020, виданого Луганським бюро судово-медичної експертизи Луганської Народної респібліки, з якого вбачається, що [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] у будинку [ADDRESS] . Також позивач надала копію свідоцтва про захоронення, виданого [PERSON] 03.01.2020 директором КП «Ритуальна служба м.Луганськ», з якого випливає, що [PERSON] похований 02 січня 2020 на ділянці [ADDRESS] могила», що у м.Луганськ. На підтвердження факту смерті [PERSON] заявниця додала також копію квитанції від 02.01.2020 про оплату ритуальних послуг під час похорону [PERSON] . Однак, вказані документи не відповідають вимогам законодавства України, оскільки їх було видано на тимчасово окупованій території України, визначеній відповідно до Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях». Відповідно до ст.2 вказаного закону: правовий статус тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях, Автономній Республіці Крим та місті Севастополі, а також правовий режим на зазначених територіях визначаються цим Законом,\~Законом України\~"Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України", іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Згідно з\~ст.1,\~ч.2\~ст.4\~\~Закону України\~«Про забезпечення\~прав і\~свобод громадян\~та правовий\~режим на\~тимчасово окупованій\~території України» тимчасово окупована територія України (далі - тимчасово окупована територія) є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України. Датою початку тимчасової окупації є 20 лютого 2014 року. Правовий режим тимчасово окупованої території передбачає особливий порядок забезпечення прав і свобод громадян України, які проживають на тимчасово окупованій території. Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», Указу Президента України «Про межі та перелік районів, міст, селищ і сіл, частин їх територій, тимчасово окупованих у Донецькій та Луганській областях» від 7 лютого 2019 року № 32/2019 - місто Луганськ Луганської області є тимчасово окупованою територією. Указом Президента\~України від\~14\~листопада 2014\~року №\~875/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 04 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», яким доведено до відома громадян України, державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій, їх посадових і службових осіб, що будь-які органи, їх посадові та службові особи, утворені, обрані, сформовані та призначені за результатами так званих виборів 2 листопада 2014 року, які проводилися в окремих районах Донецької та Луганської областей, є такими, що утворені, обрані, сформовані, призначені і діють усупереч Конституції та законам України, а також зобов`язано КМУ вжити заходів щодо припинення на окремих територіях у районі проведення антитерористичної операції в Донецькій і Луганській областях діяльності державних підприємств, установ та організацій, їх філій (відділень), представництв. Згідно з ч.1, ч. 2, ч. 3 ст.\~9\~ Закону\~України «Про\~забезпечення прав\~і свобод\~громадян та\~правовий режим\~на тимчасово\~окупованій території\~України» державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Таким чином, видані на території м.Луганськ Луганської області документи не засвідчують у встановленому порядку факту смерті громадянина [PERSON] , [INFO] , та не є підставою для державної реєстрації його смерті органами державної реєстрації актів цивільного стану України. У зв`язку з цим заявник [PERSON] не може оформити в Бориславському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції (м.Львів) державну реєстрацію смерті її батька, [PERSON] , та отримати свідоцтво про його смерть. У зв`язку з відсутністю можливості у законний спосіб отримати свідоцтво про смерть батька, заявниця звернулася до суду з заявою про встановлення факту, що має юридичне значення. Оцінюючи надані заявницею документи, зокрема, видані установами, що розташовані на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, суд зазначає таке. Відповідно до ст.ст. 3, 8, 9\~Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих de facto органів та інститутів [окупаційної влади] далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим [ЄСПЛ]. Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §92). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]» (Mozer v. the Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). Таким чином, суд вважає за можливе застосувати названі загальні принципи («Намібійські винятки»), сформульовані в рішеннях Міжнародного суду ООН та Європейського суду з прав людини, в контексті оцінки документів про смерть особи, виданих закладами, що знаходяться на окупованій території, як доказів, оскільки суд розуміє, що можливості збору доказів смерті особи на окупованій території можуть бути істотно обмеженими, у той час як встановлення цього факту має істотне значення для реалізації прав заявника. За змістом п.2 ч.1 ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. На підставі вищевикладеного, аналізуючи вищевикладені доводи в їх сукупності, враховуючи, що заявником до матеріалів справи додано документи, які доводять факт смерті [PERSON] [INFO] у м.Луганськ, та враховуючи те, що м.Луганськ (Луганська область) на момент смерті [PERSON] є тимчасово окупованою територією, а реєстрація смерті [PERSON] в органах реєстрації актів цивільного стану України не проводилась, - суд вважає, що є підстави в судовому порядку встановити факт смерті громадянина [PERSON] , який помер [INFO] у м.Луганськ, у зв`язку з чим заява [PERSON] підлягає задоволенню. Суд вважає зазначений юридичний факт підтвердженим та встановленим. Встановлення факту смерті заявнику необхідне для подальшого отримання свідоцтва про смерть батька. Встановлення вказаного юридичного факту прав та інтересів третіх осіб не порушує та не пов`язано з подальшим вирішенням спору про право. Підстав для відмови в задоволенні заяви про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України суд не вбачає. На підставі викладеного,

Outcome: approved