Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-20 00:00:00

позивач [PERSON], звернулась до Кам'янка-Бузького районного суду Львівської області із позовом, в якому просила визнати [PERSON], таким, що втратив право на користування її житловим приміщенням, а саме житловим будинком [ADDRESS], Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що з 28.12. 2005 року вона є власником зазначеного вище житлового будинку , який належить їй на праві приватної власності в цілому, що підтверджується витягом Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Зазначає, що за період з 2014 року відповідач жодного разу не з'являлись за місцем реєстрації. Всі обов'язки, які виникають з приводу утримання житлового будинку. Ведення господарства, лежать на Позивачу. Факт відсутності Відповідача понад 4 роки підтверджується актом перевірки проживання в житловому будинку [ADDRESS] від 13.07.2018 року. Окрім цього позивач зазначає, що відповідач має інше житло, де й фактично проживає. Оскільки добровільно відповідач з місця реєстрації проживання знятись не бажає, не зважаючи на те, що понад 4 роки в будинку Позивача не проживає, то остання вимушена звернутись до суду для захисту своїх порушених прав. В судове засідання, позивач не з'явився, натомість представник позивача згідно довіреності [PERSON], подав заяву, в якій вимоги позову підтримав та просив їх задоволити, а розгляд справи проводити без його участі. Представник Відповідача [PERSON] до початку судового засідання, подав заяву в якій просив розгляд справи проводити без часті відповідача. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд встановив наступні обставини. Згідно із витягу із державного реєстру право власності на нерухоме майно, від 25.04.2006 року № 10483161, вбачається, що Позивач [PERSON], дійсно є одноособовим власником житлового будинку [ADDRESS] від 13.07.2018 року. Згідно записів у будинковій книзі Відповідач зареєстрований в житловому будинку [ADDRESS] від 13.07.2018 року. Як вбачається із акту перевірки проживання в житловому буднику будинку [ADDRESS] від 13.07.2018 року, складеного комісією в складі керуючої справами [PERSON], інспектора військового обілку сільської ради [PERSON], депутата сільської ради [PERSON], дійсно Відповідач не проживає у зазначеному будинку понад 4 роки. Даний Факт також підтвердили свідки - сусіди, а саме [PERSON] та [PERSON]. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, визначено що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтями 8, 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що коженмає право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст.ст. 41, 55 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Конституція України у ст.47 проголошує , що коженмає право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільно гокористування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Відповідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно абз .2, 3 п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення (пункт 3 частини першої статті 346 ЦК) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. У відповідності до п.39. Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2914 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. З урахуванням зазначеного суди повинні виходити з того, що стосовно права членів сім'ї власника житлового приміщення на користування ним підлягають застосуванню положення статті 405 ЦК. Оскільки інше не встановлено законом, договором чи заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, то відсутність члена сім'ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім'ї права користування житлом. Згідно ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності його без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено власником житла або законом. Згідно вимог ст. 72 ЖК України передбачає порядок визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням і особа визнається такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Згідно до ч.ч. 2, 3 ст.64 ЖК УРСР, до членів сім'ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім'ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім'ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов'язки, як наймач та члени його сім'ї. Так, згідно ч.2 ст. 107 ЖК УРСР, у разі вибуття наймача та членів його сім'ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населенному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття Судом встановлено, що відповідач [PERSON], був зареєстрований за адресою [ADDRESS], у житловому будинку який на даний час належить на праві власності позивачу. Відповідачі відсутній без поважних причин починаючи з 2014 року, тобто понад 1рік. Добровільно відповідач, відмовляється знятись з реєстрації місця проживання, що в свою чергу, позбавляє позивача отримувати відповідно до чинного законодавства субсидію. Позивачу безпідставно нараховуються комунальні послуги з урахуванням особи відповідача, тобто виходячи із кількості зареєстрованих осіб у житловому будинку. Всі обов'язки по утриманню житлового будинку, лежать на позивачеві, спільного господарства з відповідачами позивач не веде. Згідно зі статтею 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», місцеперебування - адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік; місце проживання - житло, розташоване на території адміністративно-територіальної одиниці, в якому особа проживає, а також спеціалізовані соціальні установи, заклади соціального обслуговування та соціального захисту, військові частини. Згідно ч.1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно до ч.ч.5,6ст.13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів»,висновки щодо застосування норм права,викладені у постановах Верховного Суду, є обов'язковими для всіх суб'єктів владних повноважень,які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт,що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Відповідно до ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" , зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі в тому числі і судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщенняабо права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Така ж норма закріплена і в ч.2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 березня 2016 року №207, зняття з реєстрації місця проживання особи, здійснюється на підставі в тому числі, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази надані позивачем, суд доходить висновку, що встановлені у справі обставини підтверджують позицію позивача, відносно відсутності відповідача без поважних причин, протягом шести місяців за адресою своєї реєстрації, а відтак, позовна вимога підлягає до задоволення. Заходи забезпечення позову судом не вживалися. Підстав для звернення рішення суду до негайного виконання немає. На підставі ст.ст.41,47,55 Конституції України, ст.ст.16, 321, 389, 391 ЦК України,ч.4ст.9,ст.ст.71,72ЖК УРСР,

Outcome: approved