Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-29 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся до Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області з позовною заявою, яку ним було уточнено, та з врахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з [PERSON] авансовий платіж у розмірі 30 000 гривень та визнати за ним, [PERSON], право власності нежитлове приміщення [NUMBER], загальною площею 99,0 кв.м., розташоване у будинку літ. А-2, який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. В обґрунтування своїх позовних вимог в уточненій позовній заяві позивач зазначав, що йому на підставі договору дарування, ВВО № 829853 від 17.12.2004 року, реєстровий № 3313, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Зарею Н.Г., належить квартира [ADDRESS]. Дана квартира знаходиться на цокольному поверсі будинку, тому позивач вирішив переобладнати її під магазин, адже мав намір надалі займатися підприємницькою діяльністю. З цією метою 01.03.2015 року він уклав з відповідачем договір будівельного підряду. На виконання зазначеного договору позивач передав відповідачу авансовий платіж в сумі 30000 гривень на оформлення документів на реконструкцію та переведення його квартири із житлового фонду в нежитловий. У відповідності із укладеним договором відповідачем було здійснено частину будівельних робіт пов'язаних із демонтажем несучих гіпсокартонних перегородок та реалізацією окремого зовнішнього входу в габаритах існуючого віконного отвору в приміщенні 5, але жодних робіт пов'язаних з підготовкою документів та переведенням квартири із житлового фонду у нежитловий відповідачем здійснено не було, хоча вона і отримала від позивача на це аванс в сумі 30000 гривень. У зв'язку із тим, що закінчився термін виконання робіт, передбачений договором підряду, а зобов'язання відповідача не були виконані, позивач звернувся до суду із даним позовом. У судове засідання позивач не з'явився, до канцелярії суду надав заяву в якій просив суд розглядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив суд винести рішення, яким стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] авансовий платіж у розмірі 30000 гривень, та визнати за ним право власності на нежитлове приміщення [NUMBER], загальною площею 99,0 кв.м., розташоване у будинку літ. А-2, який знаходиться за адресою: [ADDRESS], та яке складається з нежитлового приміщення - магазину на цокольному поверсі будинку літ. А-2. Відповідач у судове засідання не з'явився, до канцелярії суду надав заяву в якій просив суд розглядати справу за його відсутності, проти задоволення позовних вимог [PERSON] з урахуванням уточненої позовної заяви не заперечував. Суд погоджується з позицією Верховного Суду України, викладеною у п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 12.06.2009 року "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції", згідно якої у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без з'ясування і дослідження інших обставин справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані докази в їх сукупності, вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на підставі договору дарування квартири від 17.12.2004 року належить квартира [ADDRESS]. Вказану квартиру позивач вирішив переобладнати під магазин, адже мав намір надалі займатися підприємницькою діяльністю, для чого він уклав договір з відповідачем на виконання робіт щодо реконструкції вказаної квартири та оформленням документів, пов'язаних з переведенням квартири в нежитловий фонд, що підтверджується договором підряду на виконання будівельних робіт від 01.03.2015 року. Відповідно до ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду. Договором підряду від 01.03.2015 року передбачений строк на виконання робіт - до 01.09.2015 року. З тексту позовної заяви вбачається, що відповідачем не було виконано його зобов'язань за договором, тому кошти, які були передані відповідачу як авансовий платіж, підлягають поверненню. Також недобросовісні дії відповідача фактично призвели до того, що переобладнання вищезазначеної квартири у нежитлове приміщення відбулося самочинно, адже відповідач не виконав умов договору підряду та не отримав усі дозвільні документи, які необхідні для переобладнання. Оскільки позивач позбавлений можливості оформити своє право власності у позасудовому порядку, оскільки дане приміщення не введено в експлуатацію, він просить суд визнати за ним право власності на вищезазначене нежитлове приміщення. Відповідно до ст. 837 ЦК України встановлено, що за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов'язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов'язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договору підряду від 01.03.2015 року припинив свою дію 01.09.2015 року. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Відповідно до п.3 ч.3 зазначеної статті положення цієї глави застосовуються також до вимог про повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні. Оскільки роботи за договором не були виконані, то кошти, які були передані для їх виконання, підлягають поверненню як набуті без достатньої правової підстави, адже договір на даний час вже є припиненим. Тому, отримані відповідачем 30000 гривень за так і не виконану ним роботу з приводу підготовки необхідних дозвільних документів для переобладнання квартири позивача в магазин, підлягають поверненню позивачу на підставі ч.1, п.3 ч.3 ст. 1212 ЦК України. Стосовно визнання права власності за позивачем на самочинно збудоване (реконструйоване) ним майно суд виходить з наступного. Відповідно до ч.2 ст.383 ЦК України «Права власника житлового будинку, квартири»: власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Як встановлено у судовому засіданні, самочинна перебудова (переобладнання) [PERSON] своєї квартири в нежитлове приміщення, не порушує прав інших співвласників домоволодіння. Зазначена обставина підтверджується підтверджується звітом про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж, проведеного ТОВ «Концепт К», та нотаріально посвідченими заявами безпосередніх сусідів. Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦК України: житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Тому об'єкт нерухомого майна, отриманий внаслідок самочинного переобладнання позивачем своєї квартири без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, беззаперечно є об'єктом самочинного будівництва - не залежно від того з чиєї вини (позивача чи відповідача) не було вчасно отримано відповідний дозвіл на переобладнання житлової квартири в магазин. Згідно роз'яснень ВССУ право власності на самочинно збудоване (реконструйоване) може бути визнано за наявності для того підстав виключно в судовому порядку на підставі ст. 376 ЦК України «Самочинне будівництво». На інші об'єкти новоствореного нерухомого майна, будівництво яких не є самочинним, право власності набувається в загальному порядку на підставі ст. 331 ЦК України «Набуття права власності на новостворене майно та об'єкти незавершеного будівництва». Стаття 392 ЦК не регулює правовідносин щодо самочинно збудованого нерухомого майна. Відповідно до роз'яснень п.13 ППВССУ від 30.03.2012 № 6 «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва): «Вирішуючи позови про знесення самовільно збудованих (прибудованих, надбудованих) балконів, мансард, горищ тощо у багатоповерхових багатоквартирних будинках, суди повинні враховувати, що положення статті 376 ЦК до цих правовідносин не застосовуються. Як встановлено у судовому засіданні, переобладнана квартира [PERSON] в нежитлове приміщення на цокольному поверху багатоквартирного будинку, не порушує прав жодних осіб - на підтвердження даних обставин суду надано звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж, проведеного ТОВ «Концепт К», та нотаріально посвідченими заявами безпосередніх сусідів про те, що самочинна перебудова (реконструкція) квартири [ADDRESS] у нежитлове приміщення, права інших осіб не порушує. Також відповідно до наданого позивачем звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж приміщення [ADDRESS] від 12.10.2015 року, проведеного експертом [PERSON], який має всі необхідні для цього дозволи та ліцензії, вбачається що під час реконструкції не відбулось пошкоджень в конструкціях фундаментів, перекрить та наружних стін; всі конструкції знаходяться в нормальному стані; безпечна експлуатація приміщення [NUMBER] магазина непродовольчих товарів можлива. На даний час не існує Порядку введення в експлуатацію самочинно збудованих в 2015 році об'єктів нерухомого майна. Введення їх в експлуатацію можливе тільки після ухвалення судом рішення на підставі ст. 376 ЦК України про визнання права власності на об'єкт самочинного будівництва. Відповідно до ч.2 ст. 8 ЦК України («Аналогія»): «У разі неможливості використати аналогію закону для регулювання цивільних відносин вони регулюються відповідно до загальних засад цивільного законодавства (аналогія права).» Відповідно до п. 5, 6 ч.1 ст. 3 ЦК України («Загальні засади цивільного законодавства»): загальними засадами цивільного законодавства є: 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Тому враховуючи, що позивач позбавлений можливості в позасудовому порядку оформити право власності на об'єкт самочинного будівництва, та враховуючи положення ч. 2 ст. 124 Конституції України відповідно до якого юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини в державі, суд вважає, що, за аналогією права (ч. 2 ст. 8 ЦК України) положення норми ч. 5 ст. 376 ЦК України може бути застосовано для визнання права власності у випадку проведення самочинної реконструкції нерухомого майна без введення його в експлуатацію, яке стане можливим для позивача після ухвалення судом рішення про визнання за ним права власності. Адже для підтвердження реальної можливості експлуатації нежитлового приміщення достатньо звіт про проведення технічного обстеження будівельних конструкцій та інженерних мереж приміщення [NUMBER] магазину непродовольчих товарів в будинку [ADDRESS] від 12.10.2015 року. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що вимоги позивача обґрунтовані та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищезазначеного

Outcome: approved