Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом про усунення перешкод у користуванні належним їй на праві приватної власності житловим будинком, шляхом виселення відповідачів [PERSON] та [PERSON] з житлового будинку, розташованого в [ADDRESS]. Позовні вимоги мотивує тим, що [INFO] померла баба позивачки - [PERSON], яка залишила після себе заповіт від 27.01.2003 року, яким все своє майно на випадок своєї смерті заповіла своїй онуці- позивачці [PERSON] Позивач належним чином прийняла спадщину і отримала у Виноградівській державній нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину від 27.01.2011 року, згідно якого вона отримала у спадщину цілий житловий будинок, розташований в [ADDRESS], в якому спадкодавець і померла. Дане свідоцтво було належним чином зареєстровано в реєстрі прав власності на нерухоме майно. 23.11.2013 року позивач вийшла заміж за [PERSON] і після укладення шлюбу змінила прізвище з «[PERSON]» на «[PERSON]», про що свідчить свідоцтво про шлюб серії [NUMBER]. Після укладення шлюбу і на даний час позивач з чоловіком, як новостворена сім'я, вимушені проживати в житлі своїх батьків. У зв'язку з оформлення на себе права власності на житловий будинок в [ADDRESS] на даний час позивач виявила бажання в повному обсязі реалізовувати свої права власника - володіти, користуватися та розпоряджатися свої майном - житловим будинком, проживати в ньому, однак цьому їй чинять перешкоди відповідачі - її родичка [PERSON] та чоловік родички [PERSON], які тимчасово з дозволу баби позивачки проживали в її будинку і на даний час відмовляються покидати будинок. Згідно довідки СГРІФО Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області № 743 від 10.06.2011 року відповідач [PERSON], [INFO], значиться зареєстрованою в [ADDRESS] від 22.03.2005 року, а відповідач [PERSON], [INFO], значиться зареєстрованим в [ADDRESS] від 15.12.1997 року, тобто проживає в будинку позивачки взагалі без реєстрації і має місце проживання за іншою адресою. У зв»язку з вище викладеним позивач змушена звернутись до суду із позовом про виселення відповідачів з її власного житлового будинку без надання їм іншого житлового приміщення. Позивач [PERSON], в судове засідання не з»явилася, однак її представник [PERSON]. подав до суду письмову заяву про розгляд справи за їх відсутності та проти, що вимоги позову підтримують повністю та просять суд такі задоволити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, шляхом направлення судової повістки, крім того, шляхом поміщення оголошення на сайті Виноградівського районного суду. Відтак, у відповідності до порядку, встановленого ст.ст. 280-282 ЦПК України суд, приймаючи до уваги, що позивач не заперечує щодо такого вирішення справи, вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у ній доказів, відзив протягом строку, встановленого судом відповідно до положень ч. 1 ст. 278 ЦПК України відповідачі не подали та клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв'язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті без фіксування судового процесу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, суд робить наступні висновки. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, суд констатує наступне. Відповідно до ст. 41 Конституції України, "Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним." Згідно ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Стаття 321 ЦК України зазначає, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 383 ЦК України, власник квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Згідно зі ст. 150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 157 ЖК України членів сім'ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Згідно з ч. 1 ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім'ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Статтею 386 ЦК України визначено засади захисту права власності: Держава забезпечує рівний захист усіх суб'єктів права власності. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що позивачка [PERSON], є власником житлового будинку, розташованого в [ADDRESS]. На даний час позивач виявила бажання в повному обсязі реалізовувати свої права власника - володіти, користуватися та розпоряджатися свої майном - житловим будинком, проживати в ньому, однак цьому їй чинять перешкоди відповідачі - її родичка відповідачка [PERSON] та чоловік родички -відповідач [PERSON], які тимчасово з дозволу бабусі позивачки проживали в її будинку і на даний час відмовляються покидати будинок. Згідно довідки СГРІФО Виноградівського РВ УМВС України в Закарпатській області № 743 від 10.06.2011 року відповідач [PERSON], [INFO], значиться зареєстрованою в [ADDRESS] від 22.03.2005 року, а відповідач [PERSON], [INFO], значиться зареєстрованим в [ADDRESS] від 15.12.1997 року, тобто проживає в будинку позивачки взагалі без реєстрації і має місце проживання за іншою адресою. Судом встановлено, що спільне проживання позивачки [PERSON] з відповідачами в одному будинку є неможливим з підстав того, що вони є чужими людьми один одному та позивач через присутність відповідачів у спірному будинку не може вільно користуватись своєю особистою приватною власністю, у зв'язку з чим суд приходить до висновку, що позовні вимоги про позбавлення відповідачів права користування житловим приміщенням та виселення підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 2, 3, 4 ст. 74 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на вищенаведене, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також їх достатності і взаємному зв'язку, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для задоволення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved