Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-04 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Адвокат Лопатка В.М., в інтересах [PERSON] , звернувся до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна колишнього подружжя, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на 1/2 земельної ділянки, кадастровий номер: 7410100000:01:020:0099, загальною площею - 0,0304 га, що знаходиться за цією адресою. Позов обґрунтовано тим, що позивач із відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.10.1987 року до 06.11.2013 року. Перебуваючи у шлюбі, 27.06.2001 року за спільні кошти придбали будиник [ADDRESS] , право власності на який було зареєстровано за відповідачкою. Після розлучення позивач з відповідачем проживали у спільному будинку, до 2016 року спорів не виникало. Однак, 21.12.2016 року між відповідачкою та [PERSON] були укладені договори купівлі-продажу будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , дозволу на укладення яких позивач не надавав. 14.03.2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом про визнання даних договорів недійсними. Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова договори купівлі-продажу зелельної ділянки, кадастровий номер: 7410100000:01:020:0099 та купівлі-продажу житлового будинку, за адресою: [ADDRESS] , визнано недійсними. За результатами розгляду його заяв Управлінням адміністративних послуг Чернігівської міської ради були проведені скасування запису Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, у результаті чого право власності на земельну ділянку «повернулося» до відповідача, а право власності на будинок фактично залишилося не внесеним до реєстру, оскільки на момент купівлі - продажу спірного будинку відповідачем, у 2001 році реєстру не існувало. Зазначає, що житловий будинок, який куплений позивачем та відповідачем у шлюбі, відповідно до норм чинного законодавства, є їх спільною сумісною власністю. Вказує, що позивач хоче визнати за собою право приватної власності на ? частину спірного житлового будинку та земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою Новозаводського райооного суду міста Чернігова від 30.06.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. Провадження у цивільній справі зупинено до надходження від суду Російської Федерації документів на виконання судового доручення про надання правової допомоги. 16.12.2020 року Північно-Східне міжрегіональне управління Міністерства юстиції (м. Суми) надіслало на адресу суду документи, складені під час виконання на території Російської Федерації доручення суду про вручення судових документів та проведення окремих процесуальних дій стосовно [PERSON] . Ухвалою суду від 24.12.2020 року провадження у справі відновлено та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої із сторін про інше. Ухвалою Новозаводського районного суду міста Чернігова від 24.02.2021 року у задоволенні клопотання [PERSON] про передачу цивільної справи за підсудністю по місцю знаходження відповідача, а саме: до Краснофлотського районного суду м. Хабаровська. відмовлено та ухвалено перейти до розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження у судовому засіданні з викликом сторін. У судове засідання позивач та його представник не прибули. Представник позивача [PERSON] надав заяву про розгляд справи без участі сторони позивача, позов підтримують у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не прибула, про дату, час і місце розгляду справи повідомлена належним чином, про що свідчить трекінг з сайту Укрпошта, причини неявки суду не відомі, з клопотанням про відкладення розгляду справи до суду не зверталася, відзив на позов до суду не надсилала. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин Згідно із договором купівлі-продажу від 27.06.2001 року, посвідченого державним нотаріусом Другої чернігівської державної нотаріальної контори Кравченко А.Г. та зареєстровано в реєстрі за № 3-2373, [PERSON] , [PERSON] продали [PERSON] житловий будинок [ADDRESS] . Згідно даного договору, грошові кошти за будинок продавці отримали від покупця у повному обсязі до підписанні договору. Відповідно до витягу із рішення Чернігівської міської ради від 27.04.2015 року затверджено технічні документації та передано у власність безоплатно [PERSON] земельну ділянку по [ADDRESS] , площею 0,0304 га, кадастровий номер 7210100000:01:020:0099 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.14). 21.12.2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, Тарасенко Р.О. посвідчено договір купівлі-продажу житлового будинку, згідно якого [PERSON] передала у власність [PERSON] житловий будинок з відповідними надвірними будівлями, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Покупець прийняла житловий будинок з відповідними надвірними будівлями, за які сплатила Продавцю 29762 гривень (а.с.40-42). Цього ж числа , 21.12.2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу, Тарасенко Р.О. посвідчено договір купівлі-продажу земельної ділянки, згідно якого [PERSON] передала у власність [PERSON] земельну ділянку розміром 0,0304 га, що розташована за адресою : [ADDRESS] , кадастровий номер земельної ділянки - 7410100000:01:020:0099(а.с.38-39). Рішенням Новозаводського районного суду міста Чернігова від 26.02.2018 року, залишеним без змін згідно із постановою Чернігівського апеляційного суду від 13.02.2019 року, позовну заяву [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] , треті особи: Приватний нотаріус Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенко Р.О. та Новозаводська районна у м. Чернігові рада, про визнання недійсними договорів купівлі-продажу задоволено частково. Визнано недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки, кадастровий номер: 7410100000:01:020:0099, загальною площею - 0,0304 га, цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що знаходиться за адресою : [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 21.12.2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенко Р.О., реєстровий номер - 2717; визнано недійсним договір купівлі-продажу житлового будинку загальною площею - 96,6 кв.м., житловою площею - 61,4 кв.м., що знаходиться, за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений 21.12.2016 року приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Тарасенко Р.О., реєстровий номер - 2716 (а.с.16-24). Згідно із постановою Верховного суду від 19.11.2019 року касаційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, рішення Новозаводського районного суду міста Чернігова від 26.02.2018 року та постанова Чернігівського апеляційного суду від 13.02.2019 року залишені без змін (а.с.25-28). Згідно із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, земельна ділянка 7410100000:01:020:0099, загальною площею - 0,0304 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , в цілому на праві приватної власності належить [PERSON] . Судом встановлено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 03.10.1987 року по 06.11.2013 року (а.с. 11; 15). ІV. Норми права, які застосував суд та оцінка аргументів сторін Засади ст. 15 ЦК України гарантують кожній особі право на захист її порушених, оспорюваних чи невизнаних прав, а також охоронюваних законом інтересів судом. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення містить і стаття 368 ЦК України. Положеннями частини 2 статті 372 ЦК України передбачено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Частиною першою статті 57 СК України встановлено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. За змістом статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція висловлена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження№ 14-325цс18). Як роз`яснено в пунктах 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, частина третя статті 368 ЦК України) відповідно до частин другої, третьої статті 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувалися за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У частині другій статті 89 ЦПК України встановлено, що жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Згідно із положеннями частини третьої статті 12 та частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи, і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Ураховуючи фактичні обставини справи, досліджені судом докази, суд дійшов висновку, що житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка, кадастровий номер: 7410100000:01:020:0099, загальною площею - 0,0304 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , належить на праві приватної власності [PERSON] та являється майном, що є у спільній сумісній власності, а отже може бути поділене між співвласниками. Тому, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню у повному обсязі. V. Розподіл судових витрат Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. У відповідності до п.1 ч.2 ст.141 ЦПК України у разі задоволення позову з відповідача підлягає стягненню судовий збір, але за відсутності даної вимоги судовий збір не стягується. Витрати на професійну правничу допомогу та витрати, пов`язані із залученням спеціалістів, експертів та проведенням експертизи, відповідно до частини 3 статті 133 ЦПК України, відносяться до витрат пов`язаних із розглядом справи. Згідно із ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Щодо стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат, пов`язаних з оплатою витрат професійної правничої допомоги суд дійшов наступного висновку: Із матеріалів справи вбачається, що між позивачем [PERSON] та адвокатом Лопаткою В.М. був укладений договір про надання правничої допомоги від 18 травня 2020 року (а.с. 45). Згідно квитанції № 23-285656/1 від 23.06.2020 року адвокату позивачем проведено оплату за надання правничої допомоги на підставі договору від 18.05.2020 року у розмірі 4000 гривень (а.с.9). При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України, заява № 19336/04, п. 269). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Крім того, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним зі: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Ураховуючи викладене, суд дійшов висновку, що відшкодування понесених витрат на правничу допомогу за розгляд справи у суді першої інстанції у розмірі 4000 гривень відповідає вищевказаним критеріям розумності та співмірності.

Outcome: approved