Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ОСББ «Затишний двір»про визнання незаконним звільнення та поновлення на роботі на посаді голови правління ОСББ «Затишний двір», стягнення компенсації за не використану відпустку та середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі протоколу №1 від 06.03.2016р. засідання правління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Затишний двір» за адресою: м. Рівне, вул. Грушевського,5а, її було обрано головою правління ОСББ «Затишний двір» та видано наказ про призначення на посаду голови правління згідно штатного розкладу від 01.07.2016р. Запис про прийняття на роботу занесений до її трудової книжки. Зазначає, що протоколом загальних зборів ОСББ «Затишний двір» №1 від 02.05.2018р. було прийнято рішення зокрема про оголошення недовіри голові правління ОСББ «Затишний двір» [PERSON] та уже протоколом засідання правління ОСББ «Затишний двір» від 08.05.2018р. було переобрано голову правління ОСББ «Затишний двір» Цимбал Л.Г. та внесено запис до єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань про зміну керівника на Цимбал Л.Г. , що зазначається у виписці з ЄДР від 17.05.2018р. Стверджує, що її фактично було звільнено з посади голови правління ОСББ «Затишний двір». Крім того, зазначає, що переобрання голови правління ОСББ «Затишний двір» відбулося у період її тимчасової непрацездатності, а також з порушенням процедури звільнення, згідно трудового законодавства. Тому, просить суд визнати незаконним її звільнення та просить поновити її на роботі та виплатити компенсацію за невикористану відпустку, та середній заробіток за вимушений прогул. Відзиву на позовну заяву відповідачем не подано, однак подано заяву від 24.04.2019р. про те, що до даного спору не застосовуються положення КЗпП України, оскільки сторони не укладають трудовий договір. Також, у поданій заяві відповідач просить суд зупинити провадження у справі до вирішення справи №569/5916/19 про визнання недійсним та скасування рішення загальних зборів співвласників. В судовому засіданні позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі з підстав вказаних у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні просила в задоволенні позову відмовити, оскільки вважає, що це не є трудові правовідносини, передбаченні КЗпП України. У матеріалах справи відсутній наказ про звільненення позивача, а тому позов є безпідставним. Суд вивчивши матеріали справи, надані сторонами докази, дослідивши їх всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи приходить до наступного. Статтею 76 ЦПК України визначено, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору (ч. 1 ст. 95 ЦПК України). За правилами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ч.1 ст. 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку» від 14 травня 2015 року співвласники приймають рішення щодо управління багатоквартирним будинком на зборах у порядку, передбаченому цією статтею. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку», об`єднання співвласників багатоквартирного будинку - юридична особа, створена власниками квартир та/або нежитлових приміщень багатоквартирного будинку для сприяння використанню їхнього власного майна та управління, утримання і використання спільного майна. Відповідно до ст.10 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирних будинків» органами управління об`єднання є загальні збори співвласників, правління, ревізійна комісія об`єднання. Вищим органом управління об`єднання є загальні збори. До виключної компетенції загальних зборів співвласників відноситься: затвердження статуту об`єднання, внесення змін до нього; обрання членів правління об`єднання; питання про використання спільного майна; затвердження кошторису, балансу об`єднання та річного звіту; попереднє (до їх укладення) погодження умов договорів, укладених на суму, що перевищує зазначену в статуті об`єднання, договорів, предметом яких є цінні папери, майнові права або спільне майно співвласників чи їх частина; визначення порядку сплати, переліку та розмірів внесків і платежів співвласників; прийняття рішення про реконструкцію та ремонт багатоквартирного будинку або про зведення господарських споруд визначення розміру матеріального та іншого заохочення голови та членів правління; визначення обмежень на користування спільним майном; обрання та відкликання управителя, затвердження та зміна умов договору з управителем, прийняття рішення про передачу функцій з управління спільним майном багатоквартирного будинку повністю або частково асоціації; прийняття рішень про заснування інших юридичних осіб або участь у товариствах. Оскільки, копію статутуОСББ «Затишний двір» сторонами до матеріалів справи не додано, тому суд виходить із положень ст.7 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирних будинків», згідно яких статут об`єднання складається відповідно до типового статуту, який затверджується центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної житлової політики і політики у сфері житлово-комунального господарства. Відповідно до п.16 р.ІІІ Типового Статуту об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, затвердженого Наказом Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства 27.08.2003 № 141, саме голова правління ОСББ забезпечує виконання рішень загальних зборів та рішень правління; діє без доручення від іменні об`єднання та укладає в межах своєї компетенції договори і вчиняє інші правочини відповідно до рішень правління; наймає на роботу в об`єднання працівників та звільняє їх, застосовує до них заходи заохочення та накладає стягнення, видає обов`язкові для працівників об`єднання накази у сфері трудових правовідносин. Як вбачається із матеріалів справи, зокрема: протоколу №1 від 06.03.2016р.засідання правління об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «Затишний двір» за адресою: м. Рівне, вул. Грушевського,5а, [PERSON] , було обрано головою правління ОСББ «Затишний двір». 01.07.2016р. було видано наказ про призначення на посаду голови правління [PERSON] , згідно штатного розкладу та зроблено відповідний запис про прийняття на роботу на посаду голови ОСББ «Затишний двір» до трудової книжки [PERSON] . Згідно протоколу загальних зборів ОСББ «Затишний двір» №1 від 02.05.2018р. було прийнято рішення зокрема про оголошення недовіри голові правління ОСББ «Затишний двір» [PERSON] та протоколом засідання правління ОСББ «Затишний двір» від 08.05.2018р. було переобрано голову правління ОСББ «Затишний двір» Цимбал Л.Г . Відповідно до виписки з єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 17.05.2018р., слідує, що керівником ОСББ «Затишний двір» зареєстрована Цимбал Л.Г. , а не [PERSON] . Отже, із наведеного слідує, що після обрання нового голови правління ОСББ та внесення запису до державного реєстру про нового керівника ОСББ «Затишний двір», між [PERSON] та відповідачем фактично припинилися трудові відносини, хоча, відповідачем і не було винесено наказу про звільнення позивачки з посади голови правління ОСББ. Крім того, відповідач у заяві від 12.05.2019р. на виконання ухвали суду про надання документів, не заперечує того, що [PERSON] було звільнено під час декретної відпустки та зазначає, що наказ про звільнення [PERSON] з посади відсутній, оскільки переобрання голови ОСББ відбувалося загальними зборами на підставі протоколу. Згідно довідок про доходи виданих відповідачем на ім`я [PERSON] , які наявні у матеріалах справи, слідує, що позивачка отримувала заробітну плату, як голова правління ОСББ «Затишний двір» з 06.03.2016р. до її переобрання 02.05.2018р. Таким чином, з викладеного вбачається, що позивачка фактично звільнена з посади голови правління ОСББ, що й не заперечується самим відповідачем. Не видання наказу про звільнення позивачки та не внесення відповідного запису до трудової книжки про звільнення є підставою для визнання звільнення позивачки таким, що проведено з порушенням процедури звільнення передбаченої КЗпП України, а отже й поновлення працівника на роботі. Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначенні КЗпП України. Відповідно до статті 3 КЗпП до трудових відносин належать відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Згідно з частиною четвертою статті 65 ГК України у разі найму керівника підприємства з ним укладається договір (контракт), у якому визначаються строк найму, права, обов`язки і відповідальність керівника, умови його матеріального забезпечення, звільнення його з посади, інші умови найму за погодженням сторін. За частиною шостою статті 65 ГК України керівника підприємства може бути звільнено з посади достроково на підставах, передбачених договором (контрактом), відповідно до закону Так, згідно ст.51 КЗпП України, однією із гарантій забезпечення права громадян на працю є правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. Суд не може погодитись із твердженням представника відповідача викладеним у заяві від 02.04.2019р. про те, що позов [PERSON] є безпідставним, оскільки посада голови правління ОСББ є виборною, тому й положення КЗпП України не застосовуються до даних правовідносин. Відтак, правовий статус голови правління ОСББ має подвійну правову природу. Він, є працівником юридичної особи ОСББ, а отже на нього поширюються всі норми трудового законодавства, у тому числі й ті, що регулюють порядок звільнення працівника з роботи та надають певні гарантії. З іншого боку голова правління ОСББ є членом виконавчого органу об`єднання, тож тут діятимуть і спеціальні норми законодавства про діяльність ОСББ, а також внутрішніх документів об`єднання. Зважаючи на те, що [PERSON] була прийнята на посаду наказом від 01.07.2016р. та було зроблено відповідний запис до трудової книжки позивачки про прийняття на роботу, суд приходить до висновку, що відносини, які виникли між сторонами, мають характер трудових відносин, а отже на дані правовідносини поширюються норми трудового законодавства, що регулюють порядок звільнення працівника з роботи та надають відповідні гарантії. Відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року № 13 «Про практику розгляду судами корпоративних спорів» при вирішенні питання про те, чи є спір, що виник між господарським товариством та посадовими особами товариства, які входять до складу виконавчого органу товариства або наглядової ради товариства, трудовим чи корпоративним, судам необхідно керуватися положеннями глави XV Кодексу законів про працю України(далі - КЗпП). Спори, пов`язані з оскарженням членами виконавчих органів товариства, а також членами наглядової ради товариства, які уклали з товариствами трудові договори, рішень відповідних органів товариства про звільнення (усунення, відсторонення, відкликання) їх з посади, розглядаються в порядку цивільного судочинства як трудові спори. Судам необхідно звернути увагу на те, що у цьому разі позивач звертається до суду за захистом своїх трудових прав як найманого працівника, а не акціонера (учасника) господарського товариства. Способом захисту порушених або оспорюваних прав у таких категоріях спорів є позов про поновлення на посаді, зобов`язання усунути перешкоди у виконанні посадових обов`язків тощо відповідної посадової особи господарського товариства, а не позов про визнання недійсним відповідного рішення загальних зборів акціонерів (учасників) товариства чи наглядової ради товариства. Крім того, позивачкою до матеріалів справи додано копію лікарняного листа серія АГФ №042751, згідно якого вбачається, що [PERSON] з 22.01.2018р. по 26.05.2018р. перебувала у відпустці у зв`язку із вагітністю та пологами. Відповідно до ч. 3 ст. 40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Це правило не поширюється на випадок повної ліквідації підприємства, установи, організації. Так, із наведеного слідує, що позивачку звільнено у період тимчасової непрацездатності, що не заперечується сторонами та підтверджується листком непрацездатності АГФ №042751. Відповідно доп.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.92 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» правила про недопустимість звільнення працівника в період тимчасової непрацездатності, а також у період перебування у відпустці (ч.3 ст.40 КЗпП стосуються як передбачених статтями 40, 41(1) КЗпП, так й інших випадків, коли розірвання трудового договору відповідно до чинного законодавства провадиться з ініціативи власника або уповноваженого ним органу. При цьому маються на увазі щорічні, а також інші відпустки, що надаються працівникам як із збереженням, так і без збереження заробітку. Відповідно до ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. Оскільки, відповідач звільнив [PERSON] без законної на те підстави та з порушення процедури звільнення передбаченої КЗпП України тому, відповідно до положень ст. 235 КЗпП України зобов`язаний поновити на попередній роботі та одночасно прийняти рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Частиною 2ст. 235 КЗпП передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. У відповідності до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно ст. 27 Закону України "Про оплату праці" 24 березня 1995 року № 108/95-ВР порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. В заяві про уточнення позовних вимог позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 21628,44 грн. Оскільки, відповідачем не надано іншого розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд приймає розрахунок, наданий позивачем. Також, позивачка зазначає що вона не отримала від відповідача компенсацію за не використану відпустку при звільненні та щорічну додаткову оплачувану відпустку працівникам, які мають дітей. Розмір компенсації за невикористану відпустку, складає 5511,52 грн., що не заперечувалося відповідачем у судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, позивач звільнена від сплати судового збору при подачі позовної заяви до суду, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК судовий збір підлягає стягненню на рахунок держави з відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: approved