Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-10 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Козельщинського районного суду із позовною заявою до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про визнання осіб такими що втратили право користування житловим приміщенням. В обґрунтуванні позову позивач зазначила, що 20.06.2006 року вона зареєструвала свою невістку [PERSON], [INFO] та онуку [PERSON], [INFO] в житловому будинку [ADDRESS]. З часу реєстрації і до сьогоднішнього дня відповідачі ніколи не проживали у її будинку. Після розірвання шлюбу з її сином [PERSON], останній не одноразово звертався до відповідачів з проханням щодо зняття з реєстрації. Відповідачі ніяким чином на прохання не відгукувалися, а тому позивач прохала визнати відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS], судові витрати за розгляд позовної заяви в розмірі 551,20 грн. покласти на неї. Також, позивач в позові зазначила, що у неї виникла необхідність оформити субсидію, однак приписка відповідачів перешкоджає у оформленні субсидії. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала та прохала його задовольнити, оскільки відповідачі з 20.06.2006 року в її житловому будинку [ADDRESS] не проживали та не проживають. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про причину неявки в судове засідання суд не повідомили, хоча були повідомлені належним чином про час, дату та місце розгляду справи. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, вислухавши пояснення позивача, свідків та вивчивши письмові докази по справі, встановив наступне. У відповідності до ч. 3 ст. 10, ч. 1 ст. 11 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що власником ? частини житлового будинку [ADDRESS] є позивач [PERSON].(а.с. 6-7). Відповідно до ст. ст. 317, 319 ЦК України вбачається, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Ст. 391 ЦК України передбачено, що власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ст. 405 ЦК України вбачається, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до витягу з погосподарської книги, особовий рахунок [ADDRESS] вбачається, що головою ? частини домогосподарства є позивач по справі, також зареєстрований в домоволодінні син [PERSON], невістка [PERSON], онука [PERSON] (а.с.11). Згідно довідки Н.Галещинської селищної ради вбачається, що вбачається, що позивач зареєстрована та проживає за вищевказаною адресою. Разом з нею зареєстровані [PERSON] - син, [PERSON] - невістка, [PERSON] - онука (а.с. 12). Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надала покази, що вона є власником іншої ? частини домоволодіння по [ADDRESS]. Житловий будинок поділений на дві різні частини та має двох різних власника. Проживає в житловому будинку зокрема в своїй частині яка належить їй на праві власності починаючи з 89 року. Також, надала покази, що відповідачі взагалі не проживали та не проживають в житловому будинку позивача з 2006 року. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] надала аналогічні покази як і свідок [PERSON] Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 321 ЦК України вбачається, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до закону №475/97-ВР від 17 липня 1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №№ 1, 2, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача про визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] підлягають до задоволенню, так як відповідачі без поважних причин понад один рік відсутні за місцем реєстрації. Відповідно до ст. 4 ЗУ «Про судовий збір» вбачається, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Ставка судового збору за подання позову немайнового характеру становить 0,4 розміру мінімальної заробітної плати в розмірі 551,20 грн. Відповідно до квитанції вбачається, що позивачем при зверненні із вищезазначеним позовом до суду, сплачено судовий збір в розмірі 551,20 грн. (а.с. 1). Згідно п. 10 ППВССУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 17.10.2014 року за № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вбачається, що у разі об'єднання позовних вимог відповідно до статті 126 ЦПК, а також у випадках подання позовної заяви одним чи кількома позивачами (співпозивачами) до одного або кількох відповідачів судовий збір обчислюється із загальної суми позову і сплачується кожним позивачем пропорційно до заявлених кожним із них вимог окремим платіжним документом (частина шоста статті 6 Закону № 3674-VI). Закон не містить заборони й можливості сплати усієї суми судового збору одним із кількох позивачів у справі; визначальним у такому разі є факт надходження усієї належної до сплати суми судового збору до спеціального фонду Державного бюджету України. У випадку якщо один із позивачів звільнений від сплати судового збору, загальна сума збору зменшується пропорційно до заявлених ним вимог. У разі коли позов немайнового характеру подається одночасно кількома позивачами до одного або кількох відповідачів, судовий збір сплачується кожним позивачем окремим платіжним документом у розмірах, установлених згідно із статтею 4 Закону України від 08 липня 2011 року № 3674-VI "Про судовий збір" за подання позову немайнового характеру. П. 13 вищезазначеної постанови передбачено, що якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою). Отже, з врахуванням ст. 88 ЦПК України та ЗУ «Про судовий збір», а також беручи до уваги те, що судом розглянуто дві самостійних вимог немайнового характеру позивача до різних відповідачів зокрема до відповідача [PERSON] та відповідача [PERSON], суд вважає за необхідно стягнути з відповідача [PERSON] судовий збір на користь держави в розмірі 551,20 грн., оскільки позивачем при зверненні із вищезазначеним позовом до відповідачів недоплачений судовий збір за розгляд позовної вимоги відносно відповідача [PERSON] в розмірі 551,20 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved