Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-13 00:00:00

На розгляді в Ананьївському районному суді Одеської області знаходиться цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: Відділ адміністративних послуг Ананьївської міської ради. Позовні вимоги позивача обґрунтовані тим, що вона [PERSON] , [INFO] , є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. Як зазначає позивачка, що з нею в будинку зареєстрований її син - [PERSON] , [INFO] . Відповідно до позовної заяви, що актами обстеження житлово-побутових умов сім`ї [PERSON] , виданого депутатом Ананьївської міської ради Сагалою О.В. від 22 грудня 2020 року, 23 березня 2021 року зазначено, що відповідач не проживає у даному житловому будинку та не бере участі у його утриманні. При цьому, в позовні заяві позивачка також зазначила, що відповідач [PERSON] не проживає з нею та не допомагає вести господарство, а його реєстрація в її будинку не дозволяє їй розпоряджатись ним на власний розсуд та обмежує її законні права, наприклад на отримання субсидії. Тому, позивачка вважає, що [PERSON] є таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. З урахуванням наведених обставин в позовній заяві, позивачка звернулася до суду з відповідною позовною заявою та просить в прохальній частині: - Визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Після надходження справи до суду та після виконання вимог абзацу 2 частини 1 статті 187 ЦПК України головуючим суддею 08 квітня 2021 року було постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Крім того, в ухвалі про відкриття провадження у справі роз`яснено відповідачеві про його процесуальній права, а саме подати відзив на позовну заяву, пред`явити зустрічний позов та подати заяву із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, що передбачено вимогами ст.178, ст.193, та ч.4, ч.5 ст.277 ЦПК України. Також, роз`яснено третій особі про право подати письмові пояснення щодо позову або відзиву, у строк визначений відповідачам для подання відзиву. Як вбачається з матеріалів справи, що відповідач та третя особа не скористалися своїми процесуальними правами, котрі їм були роз`яснені в ухвалі про відкриття провадження у справі від 08 квітня 2021 року. З урахуванням викладеного та ч.8 ст.178 ЦПК України, що у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. У судове засідання 14 червня 2021 року сторони по справі не з`явилися. Позивачка [PERSON] у судове засідання не з`явилася. Проте, 14 червня 2021 року позивачка надала через канцелярію суду письмову заяву (.с.34), в якій просить суд розглянути справу у її відсутність, на позовних вимогах наполягає у повному обсязі та просить позов задовольнити, проти ухвалення заочного рішення по справі не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений належним чином, а саме в матеріалах справи міститься «Рекомендоване повідомлення» про отримання поштового конверту за вихідним №491/306/21/2871/2021 (а.с.31), в якому містилася копія ухвали про відкриття провадження у справі, позовна заява з доданими до неї документами та судова повістка про виклик до суду на 14 червня 2021 року. Представник третьої особи - Ананьївської міської ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце проведення якого був сповіщений належним чином (а.с.30). При цьому, будь-яких заяв та клопотань на адресу суду від представника третьої особи не надходило, причини своєї неявки не повідомляв. Враховуючи викладене, положення ч.3 ст.223 ЦПК України, наявність відомостей про належне повідомлення учасників справи про дату, час та місце слухання справи, заяву позивача про розгляд справи за її відсутності, суд вважає за можливе здійснювати розгляд справи за учасників справи. При цьому, ч.4 ст.223 ЦПК України визначено, що у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У відповідності до положень ч.1 ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. При цьому, з наведених вище обставин та матеріалів справи вбачається, що відповідач, неодноразово були належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, при цьому у судові засідання не з`явився без повідомлення причин неявки, що відповідає передумовам заочного розгляду справи, передбаченим пунктами 1 та 2 частини 1 статті 280 ЦПК України. З матеріалів справи вбачається, що відповідачі відзив на позовну заяву не подали, що відповідає умові визначеній п.3 ч.1 ст.280 ЦПК України. Враховуючи викладене, суд вважає що існують визначені ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України підстави та умови для здійснення заочного розгляду справи, про що у відповідності до положень ч.1 ст.281 ЦПК України без виходу до нарадчої кімнати постановлено відповідну ухвалу. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, додані до неї документи приходить до висновку, що даний позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивачкою у справі є [PERSON] , [INFO] , уродженка міста Котовськ Одеської області, та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 6 лютого 1998 року Ананьївським РВ УМВС України в Одеській області (а.с.5-6), та Витягом з по господарської книги №5-3 дільниця за 2016-2020 роки (а.с.9). Відповідачем у справі є [PERSON] , [INFO] , уродженець Одеської області, Ананьївського району, с.Ананьїв Другий, Третя дільниця, що підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи виданої 07 квітня 2021 року Відділом надання адміністративних послуг Ананьївської міської ради за №398 (а.с.16), та зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з погосподарської книги №5-3 дільниця за 2016-2020 року виданої 25 березня 2021 року Виконавчим комітетом Ананьївської міської ради (а.с.9). З прохальної частини позовної заяви вбачається, що позивачка [PERSON] просить суд: - визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 статті 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 316 Цивільного кодексу України визначено, що право власності це право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з частиною першою статті 317 ЦК України власнику майна належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 328 ЦК України право власності на нерухоме майно набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, який розташований за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується доданими до позовної заяви такими доказами, як: - копією Договору дарування житлового будинку серії ВАС №061785 посвідченого державним нотаріусом Ананьївської районної державної нотаріальної контори Одеської області 23 січня 2003 року; - копію Витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №250739250 виданого 31 березня 2021 року Відділом надання адміністративних послуг Ананьївської міської ради Одеської області (а.с.8). Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Зі змісту частини 2 статті 386 ЦК України вбачається, що власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Зі змісту статті 150 ЖК УРСР вбачається, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до абзацу 2 пункту № 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 р. "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя" при розгляді спорів про право користування жилим приміщенням необхідно брати до уваги, що ст.33 Конституції гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування та вільний вибір місця проживання. Це означає, що наявність чи відсутність прописки самі по собі не можуть бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. 34, 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», під час розгляду позовів про визнання особо такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Так, власник житла має право вимагати визнання попереднього власника таким, що втратив право користування житлом, що є наслідком припинення права власності на житлове приміщення ( пункт 3 частини першої статті 346 ЦК України) із зняттям останнього з реєстрації. Усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. З позовної заяви вбачається, що в зв`язку з реєстрацією місця проживання відповідача в будинку позивачки вона не має можливості оформити належним чином житлову субсидію для оплати житлово-комунальних послуг згідно із Законом України «Про житлові субсидії», так як на відповідача нараховуються соціальні норми споживання житлово-комунальних послуг та до сукупного доходу її родини повинні враховуватись також його доходи. Відповідно до зазначено, на думку позивачки, вона підпадає під ризики стягнення з неї штрафних санкцій за ненадання достовірної інформації щодо кількості зареєстрованих осіб та взагалі існує реальна загроза позбавлення її права на отримання субсидії. До позовної заяви позивачкою було додано акти обстеження, які були складені депутатом Ананьївської міської ради Сагалою О.В., старостою Кохівського старостинського округу Переманом А.Г., та діловодом [PERSON] 22 грудня 2020 року та 23 березня 2021 року (а.с.10-11). З вищезазначених актів обстеження житлового будинку вбачається, що за зверненням гр-ки [PERSON] , [INFO] , що мешкає за адресою: [ADDRESS] складено дійсно акт про те, що гр-н [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований з 27 грудня 2002 року за адресою: [ADDRESS] , останні десять років і по теперішній час фактично не проживає за вказаною адресою, місце знаходження його невідомо. Крім того, в акті зазначено, що вищевказаний факт підтверджують сусіди [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.10-11). Зокрема, з Витягу з погосподарської книги №5-3 дільниця за 2016-2020 року виданої 25 березня 2021 року Виконавчим комітетом Ананьївської міської ради вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с.9). У відповідності із частиною 1, 2 та 3 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово . Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до вимог ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Водночас відповідно до статті 7 Закону України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Відповідно до частини 1 статті 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Відповідно до частини 1 статті 71 ЖК України, при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Відповідно до статті 72 ЖК України, визнання особи такою, що втратила користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Відповідно до частини 1 статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про обґрунтованість заявлених позивачкою вимог, тому на підставі зібраних у справі та досліджених доказів, вважає, що позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, третя особа: Відділ адміністративних послуг Ананьївської міської ради, підлягає задоволенню. Пунктом 1 частини 1 статті 141 ЦПК України визначено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Тому, вирішуючи питання щодо витрат по справі, суд керується вимогами ст.141 ЦПК України, однак враховуючи бажання позивачки, вважає за можливе залишити судові витрати по справі за позивачем. Згідно ст.282 ЦПК України, за формою і змістом заочне рішення повинно відповідати вимогам, встановленим статтями 263 і 265 цього Кодексу, і, крім цього, у ньому має бути зазначено строк і порядок подання заяви про його перегляд. Відповідно до ст.283 ЦПК України, відповідачам, які не з`явилися в судове засідання, направляється копія заочного рішення в порядку, передбаченому статтею 272 цього Кодексу. На підставі вищенаведеного та

Outcome: approved