Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-23 00:00:00

Позивач 15.08.2016 року звернувся до суду з вищевказаним позовом до відповідача. В обґрунтування позову вказує, що йому на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.12.2001р., виданого головним управлінням житлового забезпечення КМДА. 23.03.2003р. між [PERSON], як орендодавцем та [PERSON]., як орендарем було укладено договір оренди квартири за адресою: [ADDRESS] Згідно довідки форми №3 про склад сім'ї у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON] - брат; [PERSON] - власник; [PERSON] - піднаймач (договір оренди); [PERSON] - дружина брата; [PERSON] - мама; [PERSON] - сестра; [PERSON] - син. Згідно довідки форми №3 про склад сім'ї від 18.07.2016р. 24.04.2003р. [PERSON] вселилася у належне [PERSON] житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] та була зареєстрована за вказаною адресою, в якості наймача житла на підставі договору оренди житлового приміщення від 23.04.2003р. Зі змісту довідки форми 3 від 18.07.2016р. вбачається, що 24.04.2003р. [PERSON] вселилася у належне [PERSON] житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] та була зареєстрована за вказаною адресою, в якості наймача житла на підставі договору оренди житлового приміщення від 23.04.2003р. Зазначає, що він лише тимчасово надав Відповідачу спірну квартиру в користування на підставі цивільно-правового договору, однак дозвіл на проживання у вказаній квартирі, як і дозвіл на вселення у належну йому квартиру Відповідача в якості члена сім'ї власника він не надав. Більше того, через поведінку Відповідача та неможливості спільного проживання, Позивач з лютого 2013 року по серпень 2014 року був змушений з'їхати з належної йому квартири та проживати окремо у зйомній квартирі. Таким чином, Відповідач вселилася та була зареєстрована в квартирі Позивача як наймач квартири, а не як член сім'ї власника, і набула право користування житлом на підставі цивільно-правового договору, а не в силу положень житлового законодавства. У відповідності до п. 15 договору оренди жилого приміщення від 23.04.2003р., Договір може бути достроково припинений на вимогу одної із сторін з письмовим повідомленням другої сторони не пізніше, ніж за 1 (один) місяць до момента припинення даного договору. При цьому сторони повинні провести взаєморозрахунки між собою. З огляду на несплату [PERSON] орендної плати та комунальних платежів, Позивачем було направлено Відповідачу заяву від 10.07.2015р. про дострокове розірвання в односторонньому порядку договору оренди житлового приміщення від 23.04.2003р. (докази направлення листа додаються). Проте вказаний лист повернувся Позивачу. 05 серпня 2016 року Позивачем направлено на адресу фактичного місця проживання Відповідача заяву про відмову від договору оренди житлового приміщення від 23.04.2003р. В свою чергу, в добровільному порядку Відповідач не бажає виселитися із належної Позивачу квартири, що підтверджується поданими [PERSON] до [PERSON] позовами про усунення перешкод в користуванні квартирою, вселення [PERSON] у належну [PERSON] квартиру. Вказані дії Відповідача порушують право Позивача на вільне розпоряджання та користування належною йому житловою площею та стало підставою для звернення до суду із даним позовом та просить суд зобов'язати [PERSON] усунути перешкоди в користуванні належною [PERSON] на праві власності квартирою шляхом виселення [PERSON] з квартири [ADDRESS] В судових засіданнях представник позивача позовні вимоги підтримала та просила суд позов задовольнити. Відповідач в судові засідання призначені на 15.11.2016 року на 12 год., 23.01.2017 року на 10 год. не з*являлася про розгляд справи судом повідомлялася належним чином, проте від представника відповідача надходили клопотання про відкладення розгляду справи через відрядження. В судові засідання призначені на 20.02.2017 року на 16 год. та 13.03.2017 року на 16 год. відповідач не з*являлася, про розгляд справи судом повідомлялася у встановленому законом порядку. В силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов*язків має право на судовий розгляд упродовж розумного терміну. Обов*язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасникам справи перепонам для руху справи є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції. Така позиція викладена в рішенні Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України» . В своїх рішеннях Європейський суд також наголошує, що сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов*язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов*язки. Як убачається з матеріалів справи, за весь період перебування матеріалів в суді, відповідач жодним чином не поцікавився станом справи, свої процесуальні обов*язки належно не реалізовував. Враховуючи те, що представник відповідача не заперечував проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе провести заочний розгляд без участі відповідача. Треті особи також в судові засідання не з*являлися, про розгляд справи повідомлялися належним чином, суд вважає за можливе провести розгляд справи без їх участі. Вислухавши пояснення представника позивача, свідків, дослідивши письмові докази по справі, суд встановив наступне. Позивачу на праві приватної власності належить квартира за адресою: [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 07.12.2001р., виданого головним управлінням житлового забезпечення КМДА. 23.03.2003р. між [PERSON], як орендодавцем та [PERSON]., як орендарем було укладено договір оренди квартири за адресою: [ADDRESS] Згідно довідки форми №3 про склад сім'ї у житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS], зареєстровані: [PERSON] - брат; [PERSON] - власник; [PERSON] - піднаймач (договір оренди); [PERSON] - дружина брата; [PERSON] - мама; [PERSON] - сестра; [PERSON] - син. Згідно довідки форми №3 про склад сім'ї від 18.07.2016р. 24.04.2003р. [PERSON] вселилася у належне [PERSON] житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] та була зареєстрована за вказаною адресою, в якості наймача житла на підставі договору оренди житлового приміщення від 23.04.2003р. Зі змісту довідки форми 3 від 18.07.2016р. вбачається, що 24.04.2003р. [PERSON] вселилася у належне [PERSON] житлове приміщення за адресою: [ADDRESS] та була зареєстрована за вказаною адресою, в якості наймача житла на підставі договору оренди житлового приміщення від 23.04.2003р. Як пояснював представник Позивача [PERSON] лише тимчасово надав Відповідачу спірну квартиру в користування на підставі цивільно-правового договору, однак дозвіл на проживання у вказаній квартирі, як і дозвіл на вселення у належну йому квартиру Відповідача в якості члена сім'ї власника він не надав. Більше того, через поведінку Відповідача та неможливості спільного проживання, Позивач з лютого 2013 року по серпень 2014 року був змушений з'їхати з належної йому квартири та проживати окремо у орендованій квартирі. Таким чином, Відповідач вселилася та була зареєстрована в квартирі Позивача як наймач квартири, а не як член сім'ї власника, і набула право користування житлом на підставі цивільно-правового договору, а не в силу положень житлового законодавства. Відповідач доводи позивача належними та допустимими доказами в розумінні ст.ст.57-59 ЦПК України не спростувала. У відповідності до п. 15 договору оренди жилого приміщення від 23.04.2003р., Договір може бути достроково припинений на вимогу одної із сторін с письмовим повідомленням другої сторони не пізніше, ніж за 1 (один) місяць до моменту припинення даного договору. При цьому сторони повинні провести взаєморозрахунки між собою. Представник позивача зазначала, про несплату [PERSON] орендної плати та комунальних платежів в зв*язку з чим Позивачем було направлено Відповідачу заяву від 10.07.2015р. про дострокове розірвання в односторонньому порядку договору оренди житлового приміщення від 23.04.2003р. Проте вказаний лист повернувся Позивачу. 05 серпня 2016 року Позивачем направлено на адресу фактичного місця проживання Відповідача заяву про відмову від договору оренди житлового приміщення від 23.04.2003р. Згідно ст. 782 ЦК України наймодавець має право відмовитися від договору найму і вимагати повернення речі, якщо наймач не вносить плату за користування річчю протягом трьох місяців підряд. У разі відмови наймодавця від договору найму договір є розірваним з моменту одержання наймачем повідомлення наймодавця про відмову від договору. Таким чином, Відповідач втратила право користування квартирою за адресою: [ADDRESS] у зв'язку із припиненням договору оренди житлового приміщення від 23.04.2003р., на підставі якого останню було вселено та зареєстровано у вказаній квартирі. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] суду пояснювали, що відповідач в спірній квартирі не проживає. Представник позивача в судовому засіданні пояснювала, що на даний час в спірній квартирі проживає позивач, його дружина і неповнолітня дитина, однак в даній квартирі є речі відповідачки і вона періодично ставить питання про її вселення в квартиру. 30.07.2004 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб. [INFO] від цього шлюбу народилась дитина - [PERSON]. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 05.12.2013 року по справі № 756/12567/13-ц шлюб між Позивачем та Відповідачем розірвано. Рішення набрала законної сили 20.02.2014р. Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11.08.2016 року визначено місце проживання дитини [PERSON], разом із батьком - [PERSON] Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 24.11.2016р. рішення Оболонського районного суду м. Києвавід 11.08.2016 рокузалишено без змін, апеляційну скаргу [PERSON] без задоволення. Таким чином, рішення Оболонського районного суду м. Києва від 11.08.2016р. набрало законної сили у встановленому ЦПК порядку. Відповідно до ст.317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася в 1997 році відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення, будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України, Відповідно до ч. 1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїх майном. Слід звернути увагу, що у постанові Верховного Суду України від 27.05.2015 № 6-92цс15 викладено правову позицію, що спосіб захисту права у вигляді усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення із приміщення відповідає положенням статті 16 ЦК України. Указана правова позиція викладена і в листі Верховного Суду України від 01.04.2014 "Аналіз практики застосування судами ст. 16 Цивільного кодексу України". Приписами ст.64 ЖК України передбачено, що до членів сім`ї наймача належать його дружина, їх діти та батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Статтею 99 ЖК України передбачено піднаймачі і тимчасові жильці самостійного права на займане жиле приміщення не набувають незалежно від тривалості проживання. Згідно із ст.ст. 150, 155 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним приміщення інших членів сім`ї. Згідно зі ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. В свою чергу, в добровільному порядку Відповідач не бажає виселитися із належної Позивачу квартири, що підтверджується поданими [PERSON] до [PERSON] позовами про усунення перешкод в користуванні квартирою, вселення [PERSON] у належну [PERSON] квартиру. Вказані дії Відповідача порушують право Позивача на вільне розпоряджання та користування належною йому житловою площею, а тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved