Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-28 00:00:00

Позивач за первинним позовом [PERSON] звернулась до Новопсковського районного суду з позовом до відповідача, в якому просить розірвати шлюб, між нею та відповідачем, зареєстрований 09.02.2002 року Новопсковським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, актовий запис №8. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з 09.02.2002 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого є син [PERSON], [INFO], та син - [PERSON], [INFO], які проживають з нею. Причиною розірвання шлюбу є те, що з відповідачем в психологічному плані вони несумісні, тому в сім'ї виникали сварки та скандали, які привели до того, що сумісне життя стало неможливим. Подальше подружнє життя суперечить її інтересам, тому вона змушена звернутися до суду з цим позовом. Сини [PERSON] та [PERSON] після розірвання шлюбу будуть проживати разом з нею. Спір про поділ майна відсутній. Після розірвання шлюбу вона бажає залишити прізвище «[PERSON]». Позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до [PERSON], в якому просить визначити місце проживання малолітніх: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], разом з батьком, тобто з ним. В обґрунтування свого позову позивач за зустрічним позовом посилається на те, що позивач за первинним позовом без його відома та згоди 05 вересня 2015 року вивезла дітей у невідоме йому місце (а саме - за межі України, на територію Російської Федерації), чим порушила його права на участь у вихованні, утриманні дітей, спілкування з дітьми. Так як спір, щодо місця проживання дітей вирішити не вдалось, тому він вимушений подавати зустрічну позовну заяву. В судове засідання позивач по первинному позову, відповідач по зустрічному позову не з'явилась, до суду надала заяву з проханням розглядати справу без її участі. На задоволенні первинного позову наполягала. Відповідач по первинному позову, позивач по зустрічному позову в судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи був повідомлений належним чином, причини не явки суду не повідомив, заяв про розгляд справи без його участі суду не надав. Представник відповідача по первинному позову, позивача по зустрічному позову, в судовому засіданні первинний позов визнала, на задоволенні зустрічного позову наполягала. В обґрунтування зустрічного позову зазначила, що її син [PERSON] характеризується позитивно,іноді від'їжджає на заробітки до Російської Федерації, житлом забезпечений. Він має можливість проживати як в будинку, де зареєстрований в с. Заайдарівка, так і в будинку діда в смт. Новопсков. У випадку, коли її син буде відсутній за місцем мешкання, за дітьми буде наглядати вона. В судовому засіданні представник третьої особи - Служба у справах дітей Новопсковської районної державної адміністрації первинний позов просила розглянути на розсуд суду. Що стосується зустрічного позову, висновок не має можливості надати. У зв'язку з тим, що не вдалося провести роботу з громадянкою [PERSON] щодо визначення місця проживання дітей [PERSON], [PERSON], з батьком чи матір'ю, думка матері по даному питанню невідома, оскільки вона знаходиться за межами України, також невідома думка дітей [PERSON] та [PERSON] щодо місця проживання їх з батьком чи з матір'ю. Але протипоказань щодо проживання дітей з батьком станом на 28.12.2015 року не виявлено. Суд, заслухавши пояснення сторін, перевіривши матеріали справи, прийшов до наступних висновків. Судом встановлені такі факти й відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. ст. 21, 24 СК України шлюбом є сімейний союз чоловіка і жінки, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб ґрунтується на вільній згоді чоловіка і жінки. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] виданого 09 лютого 2002 року Новопсковським районним відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, між позивачем та відповідачем 09 лютого 2002 року було зареєстровано шлюб, актовий запис №8. Від спільного шлюбу є неповнолітній син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER], виданим 13.06.2002 року Новопсковським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області. Також від шлюбу є син [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про його народження серії [NUMBER] виданим 14 червня 2004 року Новопсковським відділом реєстрації актів цивільного стану Луганської області. Статтею 105 СК України визначено, що однією з підстав для припинення шлюбу є його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду відповідно до ст.110 СК України. Судом встановлено, позивач по первинному позову наполягає на розірванні шлюбу, з часу знаходження позовної заяви в суді примирення між сторонами не відбулося, розірвання шлюбу відповідає дійсній волі позивача, а тому суд дійшов висновку, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу є неможливим. Вивчивши матеріали справи, приймаючи до уваги, що представник відповідача за первісним позовом з позовними вимогами згодна, суд вважає, що позов підлягає задоволенню у чинність ст.112 Сімейного Кодексу України, відповідно до якої шлюб розривається, якщо подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам одного з них. Після розірвання шлюбу залишити за [PERSON] прізвище, отримане нею після реєстрації шлюбу - "[PERSON]". У чинність ч. 2 ст. 115 Сімейного Кодексу України рішення суду про розірвання шлюбу після набрання ним законної сили надсилається судом до органу державної реєстрації актів цивільного стану за місцем ухвалення рішення для внесення відомостей до Державного реєстру актів цивільного стану громадян та проставлення відмітки в актовому записі про шлюб. У чинність п. 2 ч. 3 ст. 115 Сімейного Кодексу України документом, що засвідчує факт розірвання шлюбу судом, є рішення суду про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили. Відмовляючи в задоволенні вимог по зустрічному позову, суд врахував наступне. Згідно свідоцтв про народження [PERSON] та [PERSON] серії [NUMBER] та [NUMBER] відповідно, їх батьками є [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до акту обстеження матеріально-побутових умов проживання [ADDRESS] Луганської області. Будинок газифікований, знаходиться у доброму стані. Сім'я має земельну ділянку розміром 0,32 га. Підсобного господарства не має. [PERSON] на теперішній час не працює. Матеріалами справи встановлено, що позивач по зустрічному позову звертався до Новопсковського РВ УМВС України в Луганській області з заявою щодо невиконання відповідачем по зустрічному позову своїх батьківських обов'язків відносно дітей. За результатами перевірки розгляд повідомлення було завершено на підставі п. 4.3 Наказу МВС України №1177 від 10.10.2004 року «Про затвердження Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі МВС». Згідно довідки № 964 від 16.09.2015 року, виданої виконавчим комітетом Заайдарівської сільської ради, малолітні [PERSON] та [PERSON] в даний час проживають за адресою: [ADDRESS] разом матір'ю та батьком. За місцем проживання позивач по зустрічному позову [PERSON], характеризуються позитивно, що підтверджується побутовою характеристикою, виданою виконавчим комітетом Заайдарівської сільської ради Новопсковського району Луганської області. Згідно зі ст. 157 Сімейного кодексу України (далі -СК України) питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Відповідно до ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини. Відповідно до ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім'ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов'язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Згідно зі ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, що може своєю аморальною поведінкою зашкодити розвиткові дитини. Відповідно до ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов'язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Враховуючи вищезазначене, згідно поданих документів, обстеження умов проживання, беручи до уваги інтереси малолітніх дітей, Служба у справах дітей Новопсковської районної державної адміністрації не має можливості надати висновок, у зв'язку з тим, що не вдалося провести роботу з громадянкою [PERSON] щодо визначення місця проживання дітей [PERSON], [PERSON], з батьком чи матір'ю, думка матері по даному питанню невідома, також невідома думка дітей [PERSON] та [PERSON] щодо місця проживання їх з батьком чи з матір'ю. Але протипоказань щодо проживання дітей з батьком станом на 28.12.2015 року не виявлено. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (у тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов'язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей. Позивач по зустрічному позову, звертаючись до суду просить визначити місце проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] разом з батьком, тобто з ним. Але, не врахував того, що згідно з довідкою Заайдарівської сільської ради Новопсковського району малолітні діти зареєстровані разом з ним за однією адресою: [ADDRESS] Діти [PERSON] та [PERSON] досягли десятирічного віку, тому при вирішенні питання про місце проживання дітей, необхідно враховувати положення ч. 2 ст. 160 СК України, та з'ясувати їх думку, щодо місця проживання. Таким чином, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що саме відповідач порушує його права. Зазначених обставин позивач по зустрічному позову не довів, чим не виконав вимоги ст.10 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, яка передбачає обов'язки доказування і подання доказів, позивачем не доведено належними та допустими доказами обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, а саме: позивач по зустрічному позову не надав доказів того, що мати дітей [PERSON] вивезла дітей з території України, також не надав доказів того яким чином мати не виконує своїх обов'язків, чи доглянуті діти, в яких умовах вони проживають. [PERSON] не зазначає, чи схильні діти до нього, чи бажають проживати разом з батьком, в яких умовах вони будуть мешкати, чи має він самостійний дохід, чи офіційно працевлаштований. Позивачем по зустрічному позову не зазначено за якою самою адресою будуть проживати діти. При цьому суд враховує, що відповідно до висновків Верховного Суду України в постановах від 21.05.2012 та від 12.06.2013 законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст.ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. В ст.8 Конвенції про права дитини, зазначено, що держави-учасниці зобов'язуються поважати право дитини на збереження індивідуальності, включаючи громадянство, ім'я та сімейні зв'язки. За ст.9 вказаної Конвенції держави учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за виключенням випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосованого закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Принцип 6 Декларації прав дитини, за яким малолітня дитина може бути розлучена зі своєю матір'ю лише у винятковій ситуації. Тим більш, батько дитини у разі визначення місця проживання дитини з матір'ю не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини і може реалізувати свої права шляхом домовленості з матір'ю дитини щодо встановлення часу спілкування або за рішенням органу опіки та піклування, або за судовим рішенням. За таких обставин, суд дійшов до висновку, що при визначенні місця проживання дітей з матір'ю будуть найбільш оптимально на теперішній час враховані інтереси дітей та забезпечено їх матеріальні та духовні потреби. Відповідно до положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7,8 ст. 7 СК України при вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Таким чином, приймаючи до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків по вихованню малолітніх [PERSON], [PERSON], вік дітей, те, що позивач по зустрічному позову офіційно ніде працює, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні зустрічного позову.

Outcome: approved