Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-21 00:00:00

Позивач 26.02.2019 року звернулася до Приморського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] та просила виселити останню з квартири за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] є опікуном [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно витягу з домової книги в квартирі за адресою: [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , проте проживає там [PERSON] . Вона є дружиною покійного батька дітей - [PERSON] . На думку позивача, відповідач проживає в приміщенні незаконно та не допускає до проживання дітей, які мають на це право. На візити поліції та працівників Служби у справах дітей, відповідач не реагує. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 28.02.2019 року позов [PERSON] залишено без руху, позивачу надано 10-денний термін для усунення недоліків позову. Після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 27.03.2019 року провадження у справі відкрите, справа призначена до розгляду за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого засідання на 05.06.2019 року. До суду 17.04.2019 року надійшов відзив [PERSON] на позов, згідно якого відповідач просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В обґрунтування відзиву, вказано, що вселення [PERSON] в квартиру відбулося з дотримання вимог чинного тоді законодавства. У 1992 році [PERSON] отримав право користуватися спірною квартирою, а в 2007 році він одружився з [PERSON] , проте переїхала вона жити до нього ще в 2006 році. [INFO] [PERSON] помер, а дружина квартиронаймача залишилася проживати в квартирі. З 2006 року по даний час [PERSON] або [PERSON] не зверталися до [PERSON] з будь-яких питань. Після смерті [PERSON] відповідач єдина особа, яка проживає в квартирі, утримує її та сплачує житлово-комунальні платежі. Відповідач, стверджує, що відсутність у неї реєстрації за адресою: [ADDRESS] не може бути підставою для відмови їй у праві користуванні житловим приміщенням. У [PERSON] відсутнє будь-яке інше майно для проживання. В результаті проведених дій у підготовчому засіданні 05.06.2019 року, протокольною ухвалою було витребувано з КП «БТІ» Одеської міської ради інформацію стосовно перебування у власності [PERSON] нерухомого майна та підготовче провадження було закрито, справу призначено до розгляду по суті на 22.07.2019 року. У судовому засіданні 22.07.2019 року [PERSON] підтримала заявлені позовні вимоги та просила задовольнити. Інші учасники справи в судове засідання не з`явилися, про час, дату та місце судового розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки суду не повідомили. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення учасників справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 11.10.2017 року справі №522/12953/17, призначена опікуном над неповнолітніми [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Посвідченням Служби у справах дітей Одеської міської ради №7220 від 19.10.2017 року. [PERSON] Виконавчий комітет центральної районної ради народних депутатів міста Одеси 27.05.1992 року видано ордер №326 серії ЦР про право заняття квартири [ADDRESS] . [PERSON] 29.12.2007 року уклав шлюб з [PERSON] , що вбачається з свідоцтва про шлюб, видане Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції в Одеській області серії [NUMBER] . З Довідки №1508 від 05.11.2018 року (виписки з домової книги про склад сім`ї та прописку) вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: [PERSON] (з поміткою помер), [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . [PERSON] було позбавлено батьківських прав відносно [PERSON] та [PERSON] , на підставі Рішення Малиновського районного суду м. Одеси у справі №2-575/2007 від 20.12.2007 року. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть, видане Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, серії [NUMBER] . Приморська районна адміністрація Розпорядженням №306 від 21.08.2018 року вирішила зберегти житлову площу за неповнолітніми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , права користування житлом, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Дітям, в інтересах яких позивач звернулася до суду, надано право користування спірною квартирою, тому [PERSON] як представник [PERSON] та [PERSON] має право захищати житлові права в судовому порядку, будучи особою, яка володіє майном на законних підставах. Згідно Акту мешканців будинку [ADDRESS] , [PERSON] проживала з [PERSON] з 2006 року. [PERSON] 03.09.2018 року зверталася до Приморського відділу поліції міста Одеси з заявою, згідно якої повідомила, що її опікунів не пускає невідомо особа до квартири, де вони зареєстровані, зі службою у справах дітей також не співпрацюють. Згідно листа Приморського відділу поліції в місті Одесі №36/50664 від 07.12.2018 року заява [PERSON] щодо недопущення дітей до квартири, внесена до Єдиного реєстрі досудових розслідувань за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 356 КК України. З інформаційної довідки №148263865 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна вбачається, що станом на 06.12.2018 року відсутня інформація про належність [PERSON] нерухомого майна. Проте, з витребуваної судом інформації, а саме з листа №4128-061252 від 21.06.2019 року Комунального підприємства «Бюро технічної інвентаризації» Одеської міської ради вбачається, що станом на 31.12.2012 року право власності за [PERSON] зареєстроване на Ѕ частинку квартири [ADDRESS] . Між іншим, саме за такою адресою, а саме: [ADDRESS] зареєстроване місце проживання [PERSON] , що підтверджено відділом адресно-довідкової роботи ГУ ДМС України в Одеській області. [PERSON] на підтвердження своїх заперечень додала до відзиву квитанцію про сплату в листопаді 2018 року послуг газопостачання та електропостачання, проте, адреса в квитанція, за якою сплачено частику житлово-комунальних послуг не відзначено. Згідно зі ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Згідно зі ст.ст. 317, 319 ЦК України, власнику належать права володіння, користування і розпорядження своїм майном; власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У ч. 1 ст. 321 ЦК України зазначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло: житловий будинок, садиба, квартира (ст. ст. 379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири, визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, передбачають право власника користуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 391 ЦК України, визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Право власності на спірну квартиру не зареєстроване. Неповнолітні [PERSON] та [PERSON] мають право користування квартирою [ADDRESS] . Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Правову позицію з цього питання з аналогічними висновками висловлено Верховним Судом у Постановах від 15.08.2018 року у справі № 595/1271/16-ц, від 25.04.2019 року по справі № 761/13293/16-ц, які в силу Закону є обов`язковою до застосування цій справі, оскільки мають місце аналогічні по своїй суті фактичні обставини справи та відповідно правовідносини. Як вказувалося вище [PERSON] не був власником квартири [ADDRESS] , тому член його сім`ї, а саме дружина [PERSON] не має права користування спірною квартирою. Тривалий строк користування відповідачем спірною квартирою, не може бути підставою для відмови у захисті прав неповнолітніх осіб, що мають право користування квартирою. Відповідач вказує, що її не може бути виселено, адже вона вселилися на законних підставах. З цього приводу суд відзначає наступне. Як роз`яснено у п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду України №2 від 12.04.1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.15 постанови від 1 листопада 1996 р. №9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя", наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Однак відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду. Наявність шлюбних відносин між померлим [PERSON] та відповідачем [PERSON] самі по собі не свідчить про надання згоди користувачем приміщення на проживання [PERSON] в квартирі, їх ведення спільного господарства та інше. Акт складений мешканцями будинку [ADDRESS] щодо того, що [PERSON] проживає в спірній квартирі [ADDRESS] з 2006 року не приймається судом до уваги як неналежний доказ. Порядок завірення підписів осіб встановлений Законом України «Про нотаріат». Згідно п. 11 ч. 1 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» нотаріуси вчиняють такі нотаріальні дії як засвідчують справжність підпису на документах. Підпис нібито сусідів завірений в.о. начальника дільниці ЖКС [PERSON] . Відтак, згідно ч. 4 ст. 245 ЦК України Довіреність на одержання заробітної плати, стипендії, пенсії, аліментів, інших платежів та поштової кореспонденції (поштових переказів, посилок тощо) може бути посвідчена посадовою особою організації, в якій довіритель працює, навчається, перебуває на стаціонарному лікуванні, або за місцем його проживання. Засвідчення справжності підписів працівниками житлово-комунальних установ чинним законодавство не передбачено. З огляду на вищевикладене акт та довідка мешканців житлового будинку [ADDRESS] щодо проживання відповідача в квартирі з 2006 року та відсутність [PERSON] в квартирі з 2002 року, не приймаються судом до уваги, як такі що складені не встановленими особами, без засвідчення їх підписів. Отже, відповідачем не доведено, що вона законним шляхом вселилися в квартиру, що їй було надано згоду на вселення, з якого часу вона проживає в спірній квартирі. Тому, у [PERSON] відсутні підстави користування спірною квартирою. Згідно ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За вимог ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Статтею 89 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За таких обставин, враховуючи, що у [PERSON] відсутнє право користування спірною квартирою, враховуючи, що відповідач має у власності Ѕ часину квартири, де зареєстроване її місце проживання, суд дійшов висновку, про задоволення позову [PERSON] та виселення [PERSON] .

Outcome: approved