Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-28 00:00:00

Лікар-психіатр КЗ «Кіровоградської обласної психіатричної лікарні» звернувся до суду із заявою, в якій просить госпіталізувати до КЗ «Кіровоградської обласної психіатричної лікарні» [PERSON]. Вказував, що підставою для його госпіталізації є неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність та наявність реальних намірів, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих, про що свідчить висновок комісії лікарів - психіатрів від 14.08.2017 року. В судовому засіданні представник КЗ «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» заяву підтримав, просив задовольнити. Прокурор не заперечувала проти задоволення заяви, вважаючи її обґрунтованою. Опікун [PERSON] просила заяву задовольнити та госпіталізувати [PERSON] до психіатричного закладу. Заслухавши пояснення представника комунального закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня», законного представника особи, щодо якої розглядається питання, пов'язане з наданням психіатричної допомоги, думку прокурора, який погодився із вимогами заявника щодо госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню, з наступного. Відповідно до частини 1 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України, за умов, визначених Законом України «Про психіатричну допомогу», заява лікаря-психіатра про проведення психіатричного огляду особи у примусовому порядку, про надання особі амбулаторної психіатричної допомоги та її продовження в примусовому порядку подається до суду за місцем проживання особи, а заява представника психіатричного закладу про госпіталізацію особи до психіатричного закладу у примусовому порядку та заява про продовження такої госпіталізації подається до суду за місцезнаходженням зазначеного закладу. Статтею 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» визначено, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Частиною другою вказаної статті встановлено, що госпіталізації особи у випадках, передбачених частиною першою цієї статті, здійснюється за рішенням лікаря-психіатра. В той же час, рішенням Конституційного Суду України від 01.06.2016 положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» у взаємозв'язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Конституційний Суд України зазначив, що до моменту законодавчого врегулювання питання забезпечення судового контролю за госпіталізацією до психіатричного закладу недієздатної особи на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра така госпіталізація можлива лише за рішенням суду. Постановою Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18.12.2009 року роз'яснено, що у необхідних випадках суд зазначає про урахування: рішення Конституційного Суду України про офіційне тлумачення Конституції та законів України, які підлягають застосуванню в даній справі та при вирішенні питання про відповідність Основному Закону України нормативно-правових актів, перелічених у пункті 1 частини першої статті 150 Конституції України, якими сторони доводять свої вимоги чи заперечення; постанов Пленуму Верховного Суду України, прийнятих відповідно до статті 125 Конституції України і статті 55 Закону України від 7 лютого 2002 року N 3018-III «Про судоустрій України», з питання застосування норм процесуального та матеріального права, які підлягають застосуванню в даній справі. Відповідно до рішення Ленінського райсуду м.Кіровограда від 22.01.1996 року [PERSON] визнаний недієздатним, а відповідно до рішення Ленінської районної ради від 15.02.1996 року призначено опікуна [PERSON]. Судом встановлено, що опікун недієздатного [PERSON] звернулася до Комунального закладу «Кіровоградська обласна психіатрична лікарня» із заявою щодо госпіталізації в примусовому порядку [PERSON]. Згідно висновку комісії лікарів від 14.08.2017 року, встановлено діагноз [PERSON]: глибока розумова відсталість (ідіотія), значні порушення поведінки, які вимагають догляду та лікування. Підставою для госпіталізації в примусовому порядку є неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує його життєдіяльність та можливість вчинення дій, що являють собою безпосередню небезпеку для нього та оточуючих. Комісія вважає доцільним госпіталізувати хворого до КЗ " Кіровоградська обласна психіатрична лікарня" в порядку примусової госпіталізації . Зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення заяви. На підставі ст.ст. 13, 14, 16-19, 22 Закону України «Про психіатричну допомогу»,

Outcome: approved