Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], в якому просить визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням в квартирі [ADDRESS]. Свої вимоги обґрунтовує тим, що йому та членам його родини [PERSON], [PERSON], [PERSON], на підставі свідоцтва про право власності на житло від 15.02.1995 року, на праві спільної сумісної власності належить 1/50 частина житлового будинку, розташованого у [ADDRESS]. У вказаному житловому будинку, крім нього та членів його родини, зареєстрована колишня співмешканка його сина [PERSON] [PERSON], [INFO] зі своєю неповнолітньою донькою [PERSON], [INFO], які з 18.05.2017 року в його будинку не проживають, оскільки вони з сином розірвали відносини, та вона з дитиною виїхала з його будинку і з того часу в ньому не проживає. Оскільки відповідачка постійно мешкає за іншою адресою та не має жодного відношення до його сім»ї та до його будинку, він неодноразово звертався до неї з проханням добровільно знятися з реєстрації у його житловому будинку, але завжди отримував тільки обіцянки це зробити. Добровільно зніматися з реєстрації у його будинку відповідачка не бажає, тому тільки тягне час, постійно обіцяючи це зробити. Приймаючи до уваги ситуацію, що склалася він був вимушений звернутися до суду, щоб суд визнав відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням, оскільки вони не мешкають в ньому більше ніж 6 місяців. Той факт, що відповідачі не проживають у його квартирі з 18.05.2017 року підтверджується актом обстеження матеріально-побутових умов від 29.11.2017 року та свідченнями свідків: [PERSON] та [PERSON] В судовому засіданні позивач [PERSON], позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві. Просить суд позов задовольнити, оскільки реєстрація відповідачів у належному йому будинку створює перешкоди йому у користуванні своєю власністю та звужує обсяг прав власника майна, щодо володіння, користування та розпорядження майном. Відповідач [PERSON] позов визнала, проте не згодна зніматися з реєстрації, оскільки їй та її дитині ніде зареєструватися. Свого житла вони не мають. Свідок [PERSON] у судовому засіданні вказав, що являється сусідом позивача. Він проживає в квартирі 11, у тому ж житловому будинку. Знає, що у квартирі [PERSON] жила відповідачка з дитиною, проте з травня місяця 2017 року, вони вже там не проживають. Причини не проживання відповідачів йому невідомі. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, дослідивши надані докази по справі вважає, що позов підлягає задоволенню. Конституцією України (ст.41) та ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод , до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997р "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950року, Першого протоколу та протоколів № 2,4,7 та 11 до Конвенції" закріплено принцип непорушності права власності , який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти , користуватися і розпоряджатися належним майном, на власний розсуд учинити щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316,317,319,321 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сімї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Судом встановлено, що [PERSON], [PERSON] зареєстрували своє місце проживання у будинку, який на праві приватної власності належить [PERSON], та розташований [ADDRESS]. У своєму позові [PERSON] зазначає, що відповідачі не вчиняють дії, направлених на скасування реєстрації їх місця проживання за зазначеною адресою, чим порушують його право власності, тим самим чинять перешкоди, які заважають власнику здійснювати повно і беззаперечно свої права користування і розпорядженням майном. Так, норми статей 15,16, 386, 391 ЦК гарантують власникові майна можливість вимагати усунення порушень його права незалежно від того, чи вони вже фактично відбулися, чи є підстави передбачати можливість такого порушення його права в майбутньому. Відповідно до положень норм статей 16, 391, 386 ЦК України власник вправі звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Встановлено, що позивач є власником житлового будинку, розташованого [ADDRESS], згідно свідоцтва про право власності від 15.02.1995 року. Згідно ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У силу ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст.167 ч.2 ЖК України передбачено розірвання наймачем договору найму жилого приміщення в будинку (квартирі), що належить громадянинові, а саме якщо з жилого приміщення вибуває сім'я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім'ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщення у разі вибуття наймача та членів його сім'ї. Враховуючи те, що позивач є співвласником житлового будинку, розташованого [ADDRESS], в якому відповідачі залишаються зареєстрованими і на час розгляду справи, однак в даному жилому приміщення не проживають з 18.05.2017 року, вибули в інше жиле приміщення, що не заперечувалося відповідачкою [PERSON], чим порушують право власності позивача, тому позовна вимога про визнання їх такими, що втратили право користування житлом ґрунтується на вимогах закону і повністю позивачем доведене.

Outcome: approved