Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідача про розірвання шлюбу та стягнення аліментів на утримання трьох неповнолітніх дітей. Посилається на те, що проживає з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, який між ними укладено 08.10.2002 року у виконавчому комітеті Кошелівської сільської ради Хустського району. Від шлюбу у них народилося троє дітей: доньки [PERSON] - 18.02.2006 р. н., [PERSON] - 30.03.2009 р. н. та син [PERSON] - 25.06.2014 р. н. Причиною розірвання шлюбу є те, що сторони мають різні характери, погляди на життя, шлюб та сімю. Між ними виникають непорозуміння та неповага один до одного, шлюб існує лише формально та не виконує свого прямого призначення. Через важкий матеріальний стан, позивачка змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, оскільки сама утримувати дітей не має можливості. Відповідач не має постійного місця роботи, однак постійно виїжджає на заробітки, тому в змозі надавати кошти на утримання неповнолітніх дітей. Просить шлюб, укладений з відповідачем 08.10.2002 року у виконавчому комітеті Кошелівської сільської ради Хустського району Закарпатської області за актовим записом №21 розірвати, стягувати з відповідача аліменти на її користь на утримання доньок [PERSON] -18.02.2006 р. н., [PERSON] - 30.03.2009 р. н. та сина [PERSON] - 25.06.2014 р. н. в розмірі по 1000 грн. щомісяця, до досягнення ними повноліття. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не зявилися. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача. Позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат [PERSON] в судове засідання не зявились. Від представника відповідача до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності. Позовні вимоги в частині розірвання шлюбу відповідач визнає в повному обсязі, в частині стягнення аліментів частково в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. На початку розгляду справи відповідачем подавалась заява про надання сторонам строку на примирення терміном на 6 місяців. З метою вжиття заходів збереження сімї та у відповідності до вимог 111 СК України, за ухвалою суду від 04.10.2017 року, сторонам надано строк на примирення терміном 3 місяці. Інших процесуальних дій у справі (забезпечення доказів, вжиття заходів забезпечення позову, тощо) судом не проводилось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до задоволення виходячи з наступного. З оглянутого в судовому засіданні свідоцтва про шлюб вбачається, що сторони проживають у шлюбі з 08.10.2002 року, який зареєстровано у виконавчому комітеті Кошелівської сільської ради Хустського району Закарпатської області за актовим записом №21. Від шлюбу у них народилося троє дітей: доньки [PERSON] - 18.02.2006 р. н., [PERSON] - 30.03.2009 р. н. та син [PERSON] - 25.06.2014 р. н. Причиною розірвання шлюбу є те, що сторони мають різні характери, погляди на життя, шлюб та сімю. Між ними виникають непорозуміння та неповага один до одного, шлюб існує лише формально та не виконує свого прямого призначення. Вжиті судом заходи задля збереження сімї не дали результату і позивачка категорично наполягає на розірванні шлюбу. Відповідач в цій частині позовні вимоги визнав. Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно ст.24 Сімейного кодексу України від 10.01.2002 року зі змінами та доповненнями «шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається…». Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою «чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім'ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання». З огляду на встановлене суд дійшов до висновку, що підстав для збереження шлюбу між сторонами в судовому засіданні не встановлено, їхній шлюб має формальний характер та не виконує свого прямого призначення. Позивач на розірванні шлюбу наполягає, відповідач не заперечує проти розірвання шлюбу,а тому суд вважає, що даний шлюб доцільно розірвати. Через важкий матеріальний стан, позивач змушена звернутися до суду з позовом про стягнення аліментів, оскільки сама утримувати трьох неповнолітніх дітей не має можливості. Відповідач є молодою за віком особою, не має інших утриманців, має нерегулярний мінливий дохід, а тому відповідно до вимог ст. 184 СК України, розмір аліментів слід визначати в твердій грошовій сумі. Обовязок батьків щодо утримання своїх дітей, передбачений ч.2 ст.51 Конституції України є одним з головних конституційних обовязків. Такий обовязок послідовно визначений в сімейному законодавстві. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 3 ст. 181 СК України визначаються судовим рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно ст.ст. 75, 80, 84 Сімейного кодексу України, дружина (чоловік) повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той з подружжя, який є непрацездатний, або потребує матеріальної допомоги. Аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого подружжя, або у твердій грошовій сумі. Дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною трьох років. Відповідно до статей 3, 27 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, діючої на Україні з 27.09.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасники визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) несуть основну відповідальність за забезпечення умов життя, необхідних для розвитку дитини, в межах своїх здібностей і фінансових можливостей». Відповідно до Закону України від 17.05.2017 року № 2037-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів": п. 2 статті 182 СК України було викладено у наступній редакції «Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку». Враховуючи вищевикладене, а також те, що відповідач не надає матеріальне утримання своїм дітям, враховуючи матеріальне становище дітей, які потребують значних коштів на забезпечення їх всім необхідним та для їхнього належного розвитку, стан здоров'я та матеріальне становище відповідача, який є працездатний, виїздить на сезонні заробітки та отримує мінливий дохід, інших утриманців не має, згідний сплачувати аліменти у мінімальному розмірі, визначеному законодавцем на дитину відповідного віку, суд приходить до висновку, що з [PERSON] слід щомісячно стягувати на користь позивача [PERSON] аліменти на утримання неповнолітніх дітей: доньки [PERSON] - 18.02.2006 р. н., доньки [PERSON] -30.03.2009 р. н. та сина [PERSON] - 25.06.2014 р. н. в сумі по 1000 /одній тисячі/ гривень щомісячно на кожну дитину, починаючи з 29.08.2017 року і до досягнення ними повноліття. Майнового спору позивачем не заявлено. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню - у межах суми платежу за один місяць. На підставі п.3 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнена від сплати судового збору. У зв'язку з чим, на підставі ч. 6 ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 704, 80 гривень. Крім цього, на підставі п.2.1 ст. 141 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути сплачений судовий збір у розмірі 640 грн.

Outcome: approved