Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-09 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернулася до суд з позовом, у якому просить розірвати шлюб, укладений 02.11.2002 року з відповідачем [PERSON] та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей. Свої вимоги обґрунтовує тим, що перебуває у шлюбі із відповідачем [PERSON] , зареєстрованому 02.11.2002 року. Стверджує, що сімейне життя з відповідачем не склалося в силу різних причин, зокрема, через відсутність взаєморозуміння, втрату почуття любові та поваги. Зазначає, що від даного шлюбу у них народилося троє дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Вважає, що подальше спільне проживання та збереження шлюбу неможливе, шлюб існує тільки формально, а тому просить шлюб розірвати та стягнути з відповідача а її користь аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, оскільки відповідач ухиляється від утримання дітей, матеріально не допомагає. Ухвалою суду від 10.12.2020 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю та просила задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги в частині розірвання шлюбу не визнав, зазначив, що розривати шлюб не бажає, має намір зберегти сім`ю, щодо задоволення позовних вимог в частині стягнення аліментів не заперечив. Заслухавши думку сторін, дослідивши та оцінивши докази в їх сукупності, з`ясувавши фактичні взаємини подружжя, причини позову про розірвання шлюбу, суд дійшов висновку, що позов підставний та підлягає задоволенню. Як встановлено судом з свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] виданого 02.11.2002 року Стройненською сільською радою Свалявського району Закарпатської області, [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 02.11.2002 року, який зареєстровано Стройненською сільською радою Свалявського району Закарпатської області, про що в книзі реєстрації шлюбів зроблено відповідний актовий запис за № 24 від 02.11.2002 року. Прізвища після реєстрації шлюбу: чоловіка - [PERSON] , дружини - [PERSON] . У шлюбі у подружжя народилося троє дітей: син [PERSON] , [INFO] , (паспорт громадянина України № [NUMBER] , запис №20050121-03617 від 15.03.2019року), дочка [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серії [NUMBER] видане Виконавчим комітетом Стройненської сільської ради Свалявського району Закарпатської області від 14.04.2010 року, актовий запис №12), та син [PERSON] , [INFO] , (свідоцтво про народження серії [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Свалявського районного управління юстиції у Закарпатській області від 26 листопада 2013 року, актовий запис № 257) , батьками дітей зазначені сторони у справі . Судом на підставі обґрунтувань позову та наявних в матеріалах заяв встановлено, що сторони сімейних стосунків не підтримують, а фактично шлюбні відносини припинено, сім`я існує формально. Статтею 24 СК України визначено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Загальна декларація прав людини у частині 2 статті 16 та стаття 23 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права містять положення, за яким шлюб не може укладатися без вільної і повної згоди сторін, що одружуються. З вказаних положень закону вбачається, що однією із засад шлюбу є його добровільність. При чому, принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії реєстрації шлюбу. Добровільність шлюбу (наявність вільної згоди) - це його довічна риса. Саме добровільністю шлюбу зумовлена можливість його розірвання. Згідно ч. 2 ст.112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Судом встановлено, що між сторонами, як подружжям, втрачено взаєморозуміння, у них відсутні спільні інтереси та немає бажання на подальше спільне життя. Позивач не бажає миритись, проти спільного проживання. Відповідач, заперечуючи проти розірвання шлюбу, фактично не погоджується з тим, що змушений проживати окремо, а вважає, що має право на проживання в будинку з дружиною. Таким чином судом встановлено, що причини розладу шлюбних відносин сторін мають тривалий і глибинний характер. Сторони втратили взаємні почуття любові та поваги, між ними відсутні взаємодопомога та підтримка, тобто те, що є правовою основою шлюбу. Оскільки сторони не змогли зберегти сім`ю, позивач не бажає цього робити, суд вважає, що подальше їх спільне життя, як подружжя, і збереження їх шлюбу буде суперечити інтересам, як позивача, так і відповідача, а також їх дітей, тому постановляє рішення про задоволення позовних вимог та розірвання шлюбу. Щодо стягнення аліментів, суд доходить таких висновків. За змістом ч. 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20.11.1989 року (ратифікована Україною Постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року № 789-XІІ) держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Крім того, у відповідності до ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини та ч. ч. 7, 8 ст. 7 СК України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з найкращого забезпечення інтересів дітей. Згідно з ч. 2 ст. 51 Конституції України та ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до положень ст. 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Суд, при визначені розміру та способу стягнення аліментів на дитину, враховує обставини, що передбачені ч. 1 ст.182 СК України, а також ч. 2 ст. 182 СК України, відповідно до якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, а мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ч. 3 ст. 182 СК України суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. На підставі доводів позовної заяви та досліджених судом доказів, за відсутності заперечень з боку відповідача та відсутності доказів протилежного, судом встановлено, що останній ухиляється від обов`язку утримання дітей та добровільно ніякої допомоги, в тому числі і матеріальної, дітям не надає. Відповідно до змісту ст.181 СК України та п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15.05.2006 року "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів (ч. 3 ст. 181 СК України). За відсутності доказів протилежного, суд вважає доведеними обставини про те, що сторони разом не проживають та спільного господарства не ведуть, а малолітні діти сторін проживають разом з позивачем окремо від відповідача, який не надає матеріальної допомоги на утримання дітей, та ту обставину, що відсутні докази того, що відповідач є непрацездатним, або має інших утриманців. Наведене свідчить, що позивач має право на звернення до суду із позовом до відповідача про стягнення аліментів. Аналіз доданих до справи доказів та позиція позивача, відсутність заперечень з боку відповідача, вказують на те, що останній є особою працездатного віку, будь-яких протипоказань до роботи не має, інші аліментні зобов`язання відсутні. Інформація щодо заробітку відповідача відсутня, суд вважає обґрунтованими доводи позивача як підставу для стягнення з відповідача аліментів у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи з дня подачі позову, і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Отже, з`ясовані у справі обставини свідчать, що спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їх інтересам, що мають істотне значення, даний шлюб існує формально, а тому його слід розірвати. Крім того на підставі викладеного, судом встановлено, що, з`ясовані у справі обставини свідчать, що задоволення заявлених вимог позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому, вирішуючи питання про розмір аліментів, які слід стягувати на утримання дитини, суд виходить з принципу добросовісності, справедливості та розумності, крім того, враховує обов`язок щодо участі в утриманні дітей обох батьків, матеріальне становище відповідача та, враховуючи законодавчо встановлений розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, доходить висновку, що з відповідача слід стягувати аліменти у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку, але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитині відповідного віку, щомісячно, починаючи з 12.11.2020 року, і до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Такий визначений розмір аліментів буде достатнім для задоволення розумних потреб дітей і буде повністю забезпечувати його нормальні матеріальні та побутові потреби. Відповідно до ч.1 ст.191 СК України, аліменти за рішенням суду присуджуються від дня пред`явлення позову. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Вирішуючи питання судових витрат, суд враховує вимоги ст.141 ЦПК України, та, зважаючи, що в силу Закону позивач звільнена від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом про стягнення аліментів, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Крім того, суд роз`яснює сторонам положення статті 192 СК України, яка передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. На підставі викладеного,

Outcome: approved