Jurisdiction: civil
Date: 2014-04-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Комінтернівського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просить в рахунок задоволення вимог [PERSON] за договором позики від 01 липня 2010 року на суму 218 598 грн. 79 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], житловою площею 30,5 кв. м., загальною площею 44,1 кв. м. шляхом надання іпотекодержателю [PERSON] права на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на його власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу, для чого надати [PERSON] право пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви (в тому числі стосовно сімейного стану іпотекодавців [PERSON] та [PERSON]), до Комунального підприємства «Харківське міське бюро технічної інвентаризації», Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України та інших державних органів, установ, підприємств, організацій, з питань отримання Витягів та інших документів, довідок про склад сім'ї, а також вчиняти всі інші дії, пов'язані з виконанням цих питань. Передати предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], житловою площею 30,5 кв. м., загальною площею 44,1 кв. м. - в управління Позивача [PERSON] на період до його реалізації за визначеною ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедурою продажу. Виселити Відповідачів [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS], звільнити квартиру від їхнього майна, предметів побуту і речей особистого вжитку. Покласти на Відповідачів понесені Позивачем та документально підтверджені судові витрати. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що 01 липня 2010 року позивач передав відповідачам [PERSON] та [PERSON] в позику 10 880 доларів США з умовою повернення цих коштів частинами (з розстроченням) та кінцевим строком повернення 01 липня 2011 року, про що між ними був укладений договір позики, викладений в письмовій формі та посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 2180. Вказаний договір позики оспорювався відповідачами в судовому порядку. Так, за результатами розгляду цивільної справи за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, третя особа: ПН ХМНО [PERSON] 05 квітня 2012 року Київський районний суд м. Харкова ухвалив рішення, яким в задоволенні позову було відмовлено в повному обсязі, яке ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 червня 2012 року залишено без змін. 12 жовтня 2012 року Відповідачі знову звернулися в Київський районний суд м. Харкова з позовом до [PERSON] про визнання частково недійсним договору позики, в якому просили суд визнати недійсною умову п. 7 договору позики, якою встановлені штрафи за невиконання боржниками основного зобов'язання. За результатами розгляду цивільної справи за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання частково недійсним договір позики 05 лютого 2013 року Київський районний суд м. Харкова ухвалив рішення, яким у задоволенні позову відмовив в повному обсязі Рішення Київського районного суду м. Харкова від 05 лютого 2012 року також набрало законної сили. Крім того, оскільки Відповідачі свої зобов'язання за договором позики від 01 липня 2010 так і не виконали і борг не повернули, [PERSON], в свою чергу, був змушений також звернутися до них з власним позовом про стягнення суми боргу в судовому порядку. За результатами розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми боргу 12 вересня 2013 року Комінтернівський районний суд м. Харкова ухвалив заочне рішення, яким позовні вимоги [PERSON] задовольнив частково і стягнув солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу з урахуванням нарахованих процентів за договором позики від 01.07.2010 року в розмірі 216 434 грн. 44 коп. та судові витрати в розмірі 2164 грн. 35 коп., а всього - 218598 грн. 79 коп. Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2013 року також набрало законної сили. Отже, згідно вказаного судового рішення, яке набрало законної сили, всього за укладеним договором позики від 01 липня 2010 року разом із понесеними судовими витратами з Відповідачів на користь Позивача було стягнуто кошти в сумі 218598 грн. 79 коп. З метою забезпечення виконання своїх зобов'язань за договором позики від 01 липня 2010 року за реєстровим № 2130, того ж дня Відповідачами із Позивачем було укладено Іпотечний договір, 01 липня 2010 року посвідчений приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим № 2132 (надалі - «іпотечний договір») . За умовами Іпотечного договору, в забезпечення виконання зобов'язань Відповідачів з повернення Позивачеві боргу за Договором позики, Відповідачі передали Позивачеві в іпотеку квартиру [ADDRESS], житловою площею 30,5 кв. м., загальною площею 44,1 кв. м. (надалі за текстом - предмет іпотеки). Як зазначено в укладеному між Відповідачами та Позивачем іпотечному договорі, право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до умов договору та/або вимог закону належить виключно іпотекодержателю. Визначені іпотечним договором способи задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджають застосувати інші встановлені Законом України «Про іпотеку» способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Позивач вважає, що під час розгляду справи за цим позовом і, власне, після ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, Відповідачі намагатимуться вчинити абсолютно всі можливі, в тому числі і протиправні, дії, аби пошкодити предмет іпотеки, знищити його або, щонайменш, істотно знецінити його вартості. У зв'язку з цим, разом з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом застосування визначеної ст.38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу його іпотекодержателем будь-якій третій особі-покупцю, Позивач переконаний у необхідності і просить суд вжити заходи щодо збереження предмета іпотеки шляхом передання в його управління на період до реалізації іпотечного майна. 17 жовтня 2012 року кожному з Відповідачів за їхньою адресою від імені Позивача його представником було направлено письмову Вимогу від 16 жовтня 2012 року про добровільне звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки за іпотечним договором (в порядку згідно ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеки») у зв'язку із прийняттям іпотекодержателем (Позивачем) рішення про звернення на неї стягнення. Обидва Відповідачі отримали надіслані їм на їхню адресу рекомендовані листи із Вимогою. Але квартиру [ADDRESS], що є предметом іпотеки за іпотечним договором, Відповідачі так і не звільнили. У судове засідання представник позивача не з'явилась, надала до суду заяву з проханням розглядати справу за її відсутністю, підтримала доводи позовної заяви та просила позов задовольнити в повному обсязі. Відповідачі у судове засідання не з'явилися, письмових заперечень проти позову з посиланням на докази, якими вони обґрунтовуються, суду не надали, про час та місце розгляду справи відповідачі були повідомлені своєчасно і належним чином, про причини неявки суду не повідомили. Зі згоди представника позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, відповідно до положень ст.ст. 224 - 226 ЦПК України. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до наступного. Судом встановлено, що згідно договору позики, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON] за реєстровим №2180, 01 липня 2010 року позивач [PERSON] передав відповідачам [PERSON] та [PERSON] в позику 10880 доларів США з умовою повернення цих коштів частинами (з розстроченням) та кінцевим строком повернення 01 липня 2011 року (а.с.11-12). Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05.04.2012 року по цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON], третя особа - приватний нотаріус ХМНО [PERSON] про визнання договору позики недійсним з моменту укладення в задоволені позову відмовлено. Вказане рішення ухвалою апеляційного суду Харківської області від 25 червня 2012 року залишено без змін. Рішенням Київського районного суду м. Харкова від 05.02.2013 року по цивільній справі за позовом [PERSON], [PERSON] до [PERSON] про визнання частково недійсним договору позики в задоволені позову відмовлено. Рішення набрало законної сили. Заочним рішенням від 12.03.2013 року, яке набрало законної сили, по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення суми боргу позовні вимоги задовольні частково і стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу з урахуванням нарахованих процентів за договором позики від 01.07.2010 року в розмірі 216 434 грн. 44 коп. та судові витрати в розмірі 2 164 грн. 35 коп., а всього - 218 598 грн. 79 коп. Заочне рішення Комінтернівського районного суду м. Харкова від 12 вересня 2013 року також набрало законної сили. Таким чином, загальна сума боргу Відповідачів перед Позивачем за укладеним ними договором позики вже була предметом судового розгляду і визначена судовим рішенням, яке набрало законної сили, а тому, в силу ч.3 ст. 61 ЦПК України, додаткового доказування не потребує. За вимогами ст.ст.526,527,530 ЦК України зобов'язання провинні виконуватися належним чином і в установлений строк, відповідно до умов договору і вимог закону. Наслідки порушення вимог позичальником передбачені ч.2 ст.1050, ч.2 ст.1054 ЦК України, відповідно до положень яких за умови встановлення договором повернення позики частинами, у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів за користування кредитом, належних йому відповідно до ст.1048 ЦК України. Згідно іпотечного договору від 01.07.2010 року, реєстраційний номер 2130, укладеного між позивачем та відповідачами, посвідченого приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], в забезпечення виконання зобов'язань Відповідачів з повернення Позивачеві боргу за Договором позики, Відповідачі передали Позивачеві в іпотеку квартиру [ADDRESS], житловою площею 30,5 кв. м., загальною площею 44,1 кв. м. (надалі за текстом - предмет іпотеки). Предмет іпотеки належить Відповідачам наступним чином: 1/3 частки належить Відповідачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Комінтернівською районною в місті Харкові радою 30 червня 2010 року, на підставі рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної в місті Харкові ради № 327-33 від 16.11.2009 року; зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.07.2010 року; право власності зареєстроване Комунальним підприємством «ХМБТІ» 01 липня 2010 року, реєстраційний номер: 30821019, номер запису: П-3-25550 в книзі: 1, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26573069 та Договору про визначення ідеальних часток, посвідченого ПН ХМНО [PERSON] 01 липня 2010 року за реєстровим № 963, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.07.2010 року; зареєстрований Комунальним підприємством «ХМБТІ» 01 липня 2010 року, реєстраційний номер: 330821019, номер запису: П-3-25550 в книзі: 1, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26581707 (а.с.28-30). 1/3 частки належить Відповідачу [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого Комінтернівською районною в місті Харкові радою 30 червня 2010 року, на підставі рішення виконавчого комітету Комінтернівської районної в місті Харкові ради №327-33 від 16.11.2009 року; зареєстрованого в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.07.2010 року; право власності зареєстроване Комунальним підприємством «ХМБТІ» 01 липня 2010 року, реєстраційний номер: 30821019, номер запису: П-3-25550 в книзі: 1, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26573069 та Договору про визначення ідеальних часток, посвідченого ПН ХМНО [PERSON] 01 липня 2010 року за реєстровим № 963, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.07.2010 року; зареєстрований Комунальним підприємством «ХМБТІ» 01 липня 2010 року, реєстраційний номер: 330821019, номер запису: П-3-25550 в книзі: 1, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26581707 (а.с.28-31). 1/3 частки належить Відповідачу [PERSON] на підставі Договору дарування частини квартири, посвідченого ПН ХМНО [PERSON] 01.07.2010 року за реєстраційним № 969, зареєстровано в електронному Реєстрі прав власності на нерухоме майно 01.07.2010 року; право власності зареєстровано Комунальним підприємством №ХМБТІ» 01 липня 2010 року, реєстраційний номер: 30821019, номер запису: П-3-25550 в книзі: 1, згідно Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26583551 (а.с.32-33). Відповідно до ч.1 ст. 33 ЗУ «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Як зазначено в укладеному між Відповідачами та Позивачем іпотечному договорі, право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до умов договору та/або вимог закону належить виключно іпотекодержателю. Визначені іпотечним договором способи задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджають застосувати інші встановлені Законом України «Про іпотеку» способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Частина 1 ст.38 Закону передбачає, що звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог іпотекодержателя за основним зобов'язанням шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві здійснюється за рішенням суду або на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст.7 Закону України «Про іпотеку», за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель задовольняє свої вимоги за основним зобов'язанням у повному обсязі, що визначений на час виконання цих вимог, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Якщо інше не встановлено законом або іпотечним договором, іпотекою також забезпечуються вимоги іпотекодержателя щодо відшкодування: витрат, пов'язаних з пред'явленням вимоги за основним зобов'язанням і зверненням стягнення на предмет іпотеки: витрат на утримання і збереження предмета іпотеки;витрат на страхування предмета іпотеки; збитків, завданих порушенням основного зобов'язання чи умов іпотечного договору. Відповідно до ст. 39 Закону, саме рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має встановити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Як роз'яснено у п.42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» резолютивна частина рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України «Про іпотеку», так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК України. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). У відповідності із вимогами ст. 39 Закону України «Про іпотеку», задовольняючи вимоги іпотекодержателя про звернення стягнення на предмет іпотеки, у своєму рішенні суд обов'язково зазначає, крім іншого, про вжиті ним заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації. Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Як роз'яснив Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.43 своєї Постанови від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Вимогами ч.3 ст.109 ЖК України передбачається, що звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення всі громадяни, що мешкають у ньому, зобов'язані на письмову вимогу кредитора або нового власника цього жилого приміщення добровільно звільнити його протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців. Разом з тим у ч. 1 ст. 40 цього ж Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Отже, процедура проведення виселення мешканців житлового будинку чи житлового приміщення передбачає можливість їх виселення в судовому порядку як під час задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, так і в подальшому, але з дотриманням обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Недотримання вищезазначеної процедури є підставою для відмови в позові про виселення мешканців житлового приміщення, що є предметом іпотеки, і на яке звертається стягнення. Таким чином, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнять житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення може бути направлена разом із вимогою, передбаченою ч. 1 ст. 35 Закону № 898-ІУ. Як вбачається з матеріалів справи, 17 жовтня 2012 року кожному з Відповідачів за їхньою адресою від імені Позивача його представником було направлено письмову Вимогу від 16 жовтня 2012 року про добровільне звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки за іпотечним договором (а.с.36-37), яка відповідачами отримана, про що в матеріалах справи є повідомлення про вручення (а.с.45-47). Однак до цього часу квартиру [ADDRESS], що є предметом іпотеки за іпотечним договором, відповідачі не звільнили. Враховуючи вищевикладене, суд знаходить позовні вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Питання про стягнення судових витрат, суд вирішує відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved