Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-28 00:00:00

Позивач [PERSON] міськрайонний центр зайнятості предявив до суду позов до відповідача [PERSON] про стягнення незаконно отриманої допомоги по безробіттю в розмірі 11078,56 гривень. В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 20 червня 2013 року [PERSON] звернулася до [PERSON] міськрайонного центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні та подала заяву про надання статусу безробітної, у звязку із чим їй цього ж дня надано статус безробітної. За період з 20 червня 2013 року по 15 квітня 2014 року [PERSON] виплачено допомогу по безробіттю в сумі 11078,56 гривень. Однак, як стало відомо вже після її виплати, відповідач з 16 лютого 2005 року була зареєстрована як фізична особа-підприємець, що при поданні заяви нею було приховано. Наявність таких обставин виключає можливість призначення і виплати допомоги по безробіттю. Відтак, отримані відповідачем суми допомоги за період з 20 червня 2013 року по 15 квітня 2014 року набуті нею безпідставно і підлягають стягненню з неї, оскільки добровільно відповідач їх не повернула. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила позов задовольнити. Також вказала, що про те, що позивач була зареєстрована як фізична особа-підприємець, [PERSON] міськрайонному центру зайнятості стало відомо лише 13 лютого 2017 року після завантаження в електронній системі бази даних, яка функціонує в центрі, файлу про припинення [PERSON] як фізичною особою-підприємцем підприємницької діяльності з 09 лютого 2017 року. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечив, пояснив, що відповідач, перед тим як звернутися до центру зайнятості з заявою про надання їй статусу безробітної, зверталася до податкової інспекції з проханням повідомити їй про те, чи зареєстрована вона як субєкт підприємницької діяльності, оскільки фактично підприємницької діяльності вона не здійснювала. Працівниками податкової інспекції їй було повідомлено про те, що як субєкт підприємницької діяльності вона не зареєстрована. Відтак, на момент звернення до [PERSON] міськрайонного центру зайнятості відповідачу не було відомо про її реєстрацію як субєкта підприємницької діяльності. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила, зіславшись на письмові заперечення проти позовних вимог, які зводяться до того, що [PERSON], зареєструвавшись як субєкт підприємницької діяльності, фактично ніякої підприємницької діяльності не здійснювала, доходів не одержувала, була зареєстрована як підприємець лише формально, тому не могла відноситись до зайнятого населення і фактично була безробітною. Крім цього, відповідно до п. 2 Порядку розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України та Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року №60/62, розслідування здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної. Тобто, відповідно до вимог зазначеного Порядку позивач ще до надання [PERSON] статусу безробітної повинен був провести перевірку достовірності поданих нею даних, у тому числі перевірити, чи зареєстрована вона як субєкт підприємницької діяльності. У разі належного виконання цих вимог закону позивач повинен був дізнатись про цей факт ще у 2013 році, однак із позовом позивач звернувся лише в серпні 2017 року. У звязку з чим ним пропущено строк позовної давності, що також є підставою відмови в позові. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 20 червня 2013 року [PERSON] звернулася до [PERSON] міськрайонного центру зайнятості за сприянням у працевлаштуванні та подала заяву про надання їй статусу безробітної. У заяві про надання статусу безробітної [PERSON] зазначила, що на момент звернення до центру зайнятості не займається жодним із видів діяльності, визначених ч. 3 ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення», у тому числі не зареєстрована як субєкт підприємницької діяльності. 20 червня 2013 року [PERSON] міськрайонним центром зайнятості [PERSON] надано статус безробітної та призначено допомогу по безробіттю, що підтверджується витягом із наказів про прийняті рішення по особі від 03 липня 2017 року ПК №190113062000027. З 20 червня 2013 року по 15 квітня 2014 року відповідачу була виплачена допомога по безробіттю в загальній сумі 11078,56 гривень, що підтверджується довідкою [PERSON] міськрайонного центру зайнятості від 03 липня 2017 року. Як убачається з витягу з ІЄАС.NET (електронної бази даних, яка функціонує в [PERSON] міськрайонному центрі зайнятості), 13 лютого 2017 року завантажено файл про припинення [PERSON] як фізичною особою-підприємцем підприємницької діяльності з 09 лютого 2017 року. 31 травня 2017 року засіданням комісії з розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплати матеріального забезпечення вирішено провести звірку інформації по [PERSON] та за результатами звірки прийняти відповідні рішення. Відповідно до наказу директора [PERSON] міськрайонного центру зайнятості від 01 червня 2017 року №76 «Д», начальника відділу взаємодії з роботодавцями [PERSON] зобовязано забезпечити перевірку факту реєстрації [PERSON] як субєкта підприємницької діяльності. Згідно з витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб. фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № [NUMBER] від 01 червня 2017 року державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності [PERSON] як фізичною особою-підприємцем за її рішенням проведено 09 лютого 2017 року. Як убачається з акту [PERSON] міськрайонного центру зайнятості №310 від 08 червня 2017 року, розслідуванням встановлено, що на підставі витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 01 червня 2017 року за №1002645996 станом на 01 червня 2017 року виявлено, що 06 лютого 2005 року проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON], та 09 лютого 2017 року проведено державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності [PERSON] за власним рішенням. 12 червня 2017 року [PERSON] міськрайонним центром зайнятості [PERSON] направлено для ознайомлення копію акту розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплат матеріального забезпечення від 08 червня 2017 року, запропоновано надати пояснення з цього приводу в строк до 29 червня 2017 року. Вказане повідомлення отримане відповідачем [PERSON] 15 червня 2017 року, що підтверджується наявною у матеріалах справи копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Однак, жодних письмових пояснення з цього приводу відповідачем [PERSON] надано не було. 03 липня 2017 року директором [PERSON] міськрайонного центру зайнятості видано наказ №92 «Д», яким [PERSON] зобовязано протягом 15-ти календарних днів повернути кошти в сумі 11078,56 гривень, які виплачені їй як допомога по безробіттю за період перебування на обліку з 20 червня 2013 року по 15 квітня 2014 року. 04 липня 2017 року [PERSON] міськрайонним центром зайнятості [PERSON] скеровано копію зазначеного наказу, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення. Станом на день розгляду справи відповідач у добровільному порядку кошти в сумі 11078,56 гривень на розрахунковий рахунок позивача не повернула. Згідно з довідкою [PERSON] ОДПІ ГУ ДФС у Тернопільській області № 13027/19-18-13-03 від 03 липня 2017 року [PERSON] за період з 2006 року по 2013 рік податкову звітність до податкової інспекції не подавала, з 2014 року по 2016 рік доходів не одержувала. Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного звязку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з таких підстав. Одним із видів матеріального забезпечення на випадок безробіття згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» є допомога по безробіттю. Безробіттям відповідно до ст. 1 Закону України «Про зайнятість населення» є соціально-економічне явище, за якого частина осіб не має змоги реалізувати своє право на працю та отримання заробітної плати (винагороди) як джерела існування. Відповідно до ч. 3 ст. 3 цього Закону зайнятість населення забезпечується шляхом встановлення відносин, що регламентуються трудовими договорами (контрактами), провадження підприємницької та інших видів діяльності, не заборонених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про зайнятість населення» до зайнятого населення належать особи, які працюють за наймом на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, особи, які забезпечують себе роботою самостійно (у тому числі члени особистих селянських господарств), проходять військову чи альтернативну (невійськову) службу, на законних підставах працюють за кордоном та які мають доходи від такої зайнятості, а також особи, що навчаються за денною формою у загальноосвітніх, професійно-технічних та вищих навчальних закладах та поєднують навчання з роботою. Згідно з п. 6.1 Порядку надання допомоги по безробіттю, у тому числі одноразової її виплати для організації безробітними підприємницької діяльності, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України №307 від 20.11.2000 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції 14 грудня 2000 року за № 915/5136, в чинній редакції на момент виникнення правовідносин, (далі Порядок, Порядок № 307) допомога по безробіттю призначається та виплачується з 8 дня після реєстрації особи в установленому порядку в державній службі зайнятості. Відповідно до п. 6.2 цього Порядку допомога по безробіттю призначається на підставі особистої заяви безробітного, довідки (довідок) про середню заробітну плату (дохід) за останнім місцем (декількома місцями) роботи чи служби, трудової книжки, військового квитка, копії цивільно-правового договору, за пред'явленням, у разі наявності, свідоцтва про загальнообов'язкове державне соціальне страхування та паспорта або іншого документа, що посвідчує особу. Пунктом 5.5. Порядку передбачено, що виплата допомоги по безробіттю припиняється у разі працевлаштування безробітного, зайняття підприємницькою або іншою діяльністю, пов'язаною з одержанням доходу безпосередньо від цієї діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами (з дня працевлаштування, державної реєстрації як суб'єкта підприємницької або іншої діяльності, виконання робіт (послуг) за цивільно-правовими угодами. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 45 Закону України «Про зайнятість населення» реєстрація безробітного припиняється у разі зайнятості особи. Судом установлено, що на момент звернення за призначенням допомоги по безробіттю відповідач була зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності. Відповідно до п. 6 Порядку розслідування страхових випадків та обґрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Державної податкової адміністрації України від 13.02.2009 № 60/62, постановою правління Пенсійного фонду України 13.02.2009 № 7-1 зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 12 березня 2009 року за №232/16248, у разі встановлення центром зайнятості відповідно до цього Порядку належності безробітної особи до категорії зайнятих така особа знімається з обліку як безробітна в установленому законодавством порядку та повертає суму незаконно отриманого матеріального забезпечення і вартості наданих соціальних послуг з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати матеріального забезпечення та надання соціальних послуг. Якщо відомості про доходи є недостовірними з вини особи, центри зайнятості припиняють відповідні виплати, а суми здійснених виплат з дня їх призначення повертаються особою відповідно до пункту 7 цього Порядку, згідно з яким рішення про повернення коштів особою чи роботодавцем оформлюється наказом. Протягом двох робочих днів після прийняття рішення центр зайнятості надсилає особі чи роботодавцю листом повідомлення про необхідність протягом 15 календарних днів з дня отримання повідомлення повернути незаконно виплачені кошти. Пунктом 6.14 Порядку № 307 передбачено, що якщо під час одержання допомоги по безробіттю безробітний своєчасно не подав відомості про обставини, що впливають на умови її виплати матеріального забезпечення, з безробітного стягується сума виплаченої допомоги по безробіттю з моменту виникнення цих обставин. Відповідно ч. ч. 2, 3 ст. 36 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг. Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг. Таким чином, відповідач, будучи на момент подання заяви про призначення допомоги по безробіттю зареєстрованою як суб'єкт підприємницької діяльності, зобов'язана була проінформувати [PERSON] міськрайонний центр зайнятості про ці обставини. Всупереч зазначеному, [PERSON] даний факт приховала, вказавши в поданій нею 20 червня 2013 року заяві про те, що вона як суб'єкт підприємницької діяльності не зареєстрована. При цьому суд критично оцінює заперечення представника відповідача [PERSON] про те, що на момент звернення до центру зайнятості за призначенням допомоги [PERSON] вважала, що не зареєстрована як субєкт підприємницької діяльності. Набуття статусу субєкта підприємницької діяльності (фізичної особи-підприємця) та припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця станом на 20 червня 2013 року (дату звернення [PERSON] з заявою про реєстрацію її як безробітної) регламентувалось Законом України «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» (Розділи V, VI), згідно з яким фізична особа позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця. Статтею 46 зазначеного Закону визначено вичерпний перелік підстав, за яких проводиться державна реєстрація припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця, зокрема: 1) прийняття фізичною особою - підприємцем рішення про припинення підприємницької діяльності; 2) смерті фізичної особи - підприємця; 3) постановлення судового ішення про оголошення фізичної особи померлою або визнання безвісно відсутньою; 4) постановлення судового рішення про визнання фізичної особи, яка є підприємцем, недієздатною або про обмеження її цивільної дієздатності; 5) постановлення судового рішення про припинення підприємницької діяльності фізичної особи підприємця. Статтею 47 цього Закону визначено порядок державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи - підприємця за її рішенням. Зокрема, для внесення до Єдиного державного реєстру запису про рішення фізичної особи - підприємця щодо припинення нею підприємницької діяльності така фізична особа - підприємець або уповноважена нею особа має подати державному реєстраторові (надіслати рекомендованим листом з описом вкладення) заяву про припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем із зазначенням відомостей про порядок та строк заявлення кредиторами своїх вимог. Дата внесення до Єдиного державного реєстру запису про проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем є датою державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем. Всупереч зазначеному, [PERSON], не будучи станом на 20 червня 2013 року позбавленою статусу підприємця, не маючи достовірних відомостей про внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення її підприємницької діяльності як фізичної особи підприємця, подала до [PERSON] міськрайонного центру зайнятості інформацію про те, що вона як суб'єкт підприємницької діяльності не зареєстрована, хоч фактично державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності [PERSON] як фізичної особи підприємця за її рішенням здійснено 09 лютого 2017 року. З цих підстав не можуть бути взятими до уваги доводи представників відповідача про те, що фактично [PERSON] протягом 2013 2017 років підприємницької діяльності не здійснювала і доходів не отримувала, що підтверджується довідкою [PERSON] ОДПІ ГУ ДФС у Тернопільській області № 13027/19-18-13-03 від 03 липня 2017 року, оскільки така довідка не є доказом припинення підприємницької діяльності. Також суд вважає необґрунтованими доводи представника відповідача [PERSON] про недотримання відповідачем при призначенні [PERSON] допомоги по безробіттю вимог Порядку розслідування страхових випадків та обгрунтованості виплати матеріального забезпечення безробітним, затвердженого наказом Міністерства праці та соціальної політики України та Державної податкової адміністрації України від 13 лютого 2009 року №60/62, та пропуск строку позовної давності. Так, відповідно до п. 2 цього Порядку розслідування здійснюється шляхом проведення перевірки достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, що зазначені в документах, поданих особою до державної служби зайнятості під час її реєстрації та протягом періоду її перебування на обліку як безробітної. Як стверджувала в судовому засіданні представник позивача, за наслідками розгляду заяви [PERSON] від 20 червня 2013 року центром зайнятості було проведено перевірку достовірності даних, які є підставою для надання особі статусу безробітної та виплати їй матеріального забезпечення, однак той факт, що відповідач була зареєстрована як фізична особа-підприємець виявлено вже після державної реєстрації припинення підприємницької діяльності в лютому 2017 року. Відповідно до ст. ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1 ст. 268 ЦК України визначено перелік вимог, на які позовна давність не поширюється, а частиною 2 цієї статті передбачено, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, на які не поширюється позовна давність. Законом України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» передбачено, що страховиком на випадок безробіття є Фонд загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття (п. 5 ч. 1 ст. 1); функції виконавчої дирекції Фонду виконує центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, та його територіальні органи, що здійснюють свою діяльність відповідно до Закону України "Про зайнятість населення" та цього Закону (ч. 6 ст. 10); функції виконавчої дирекції Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування на випадок безробіття, які здійснювалися органами державної служби зайнятості відповідно до цього Закону, починаючи з 2013 року покладаються на центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері зайнятості населення та трудової міграції, та його територіальні органи (п. 3 Розділу VIII «Прикінцеві положення»). Відповідно до ч. 1 ст. 34 цього Закону Фонд має право стягувати відповідно до закону кошти Фонду, виплачені особам, зареєстрованим як безробітні, у вигляді матеріального забезпечення на випадок безробіття та витрачені на надання соціальних послуг безробітним у разі встановлення факту їх отримання на підставі недостовірних відомостей, поданих особою. Застраховані особи, зареєстровані в установленому порядку як безробітні, зобов'язані своєчасно подавати відомості про обставини, що впливають на умови виплати їм забезпечення та надання соціальних послуг (ч. 2 ст. 36 Закону). Сума виплаченого забезпечення та вартості наданих соціальних послуг застрахованій особі внаслідок умисного невиконання нею своїх обов'язків та зловживання ними стягується з цієї особи відповідно до законодавства України з моменту виникнення обставин, що впливають на умови виплати їй забезпечення та надання соціальних послуг (ч. 3 ст. 36). Відповідно до ч. 4 ст. 38 Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування на випадок безробіття» строк давності в разі стягнення штрафних санкцій, передбачених цим Законом та Законом України «Про зайнятість населення», адміністративних штрафів, а також інших видів заборгованості перед Фондом не застосовується. Зазначені положення закону узгоджуються із правилами про позовну давність, установленими Цивільним кодексом України, зокрема, що законом можуть бути встановлені також інші вимоги, окрім зазначених у ст. 268 цього Кодексу, на які не поширюється позовна давність (ч. 2 ст. 268). За таких обставин суд вважає, що в даному випадку відсутні підстави застосування загального строку позовної давності тривалістю у три роки, визначеного ст. 257 ЦК України. Згідно зі ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов'язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Відповідно до ст. 1215 ЦК України не підлягають поверненню безпідставно набуті, зокрема, допомоги та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. Тобто, безпідставно набуті особою кошти, що належать до виплат, встановлених абзацом 2 частини першої статті 1215 ЦК України, за відсутності рахункової помилки з боку особи, яка добровільно провела їх виплату, та факту недобросовісності набувача, не підлягають поверненню. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 22 січня 2014 року у справі № 6-151цс13. Враховуючи викладені обставини, зважаючи на те, що відповідач [PERSON], перебуваючи на обліку в [PERSON] міськрайонному центрі зайнятості як безробітна, незаконно отримувала допомогу по безробіттю, подаючи заяву про її призначення діяла недобросовісно, оскільки надала неправдиву інформацію про те, що не зареєстрована як суб'єкт підприємницької діяльності (фізична особа-підприємець), хоч насправді була зареєстрована, у добровільному порядку коштів, які їй були безпідставно виплачені, не повернула, суд приходить до переконання, що позовні вимоги слід задовольнити, стягнувши із [PERSON] на користь [PERSON] міськрайонного центру зайнятості незаконно отриману допомогу по безробіттю в розмірі 11078,56 гривень. Крім того, з відповідача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1600 гривень у дохід держави відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України.

Outcome: approved