Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду шляхом подання позовної заяви до [PERSON] , в якій просила визнати автомобіль ВАЗ 2108, 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, та поділити його, залишивши у її власності автомобіль зі сплатою відповідачу вартості Ѕ частини зазначеного автомобіля. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що 02 березня 2011 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем у Височаніській селищні раді Харківського району Харківської області, актовий запис №5. У період шлюбу, а саме 14 квітня 2015 року сторонами був придбаний автомобіль ВАЗ 2108, 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , право власності на який зареєстровано за відповідачем. Фактично вказаним автомобілем користується позивач, возить свою дитину до школи та шкільних гуртків, їздить на роботу, а тому, посилаючись на вимоги ст.ст. 60,61 СК України вважає за необхідне просити залишити автомобіль у її користуванні, визнавши за нею право власності на вказаний автомобіль, зі сплатою відповідачеві грошової компенсації у розмірі вартості 1/2 частини транспортного засобу, що становить 16000 (шістнадцять тисяч) гривень. Ухвалою Харківського районного суду Харківської області від 03 грудня 2019 року провадження по справі відкрито, розгляд справи ухвалено здійснювати в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, надав суду заяву, в якій просив розглянути справу за його відсутності, в якій позовні вимоги визнав у повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. Крім того, в матеріалах справи мається його заява про отримання ним 16000 гривень в якості грошової компенсації у розмірі вартості 1/2 частини транспортного засобу. Враховуючи, що в судове засідання 22 березня 2019 року не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. 02 березня 2011 року сторони зареєстрували шлюб у Височанській селищній раді Харківського району Харківської області, актовий запис №5, свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 02 березня 2011 року. Рішенням Харківського районного суду Харківської області від 08 листопада 2016 року шлюб між сторонами розірваний. 14 квітня 2015 року, тобто у період шлюбу, був придбаний автомобіль ВАЗ 2108, 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , право власності на нього зареєстровано за відповідачем [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію серії [NUMBER] від 14 квітня 2015 року та довідкою Територіального сервісного центру №6350 Регіонального сервісного центру МВС в Харківській області №31/20/50-640 від 27 травня 2020 року. Суд на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин та досліджених в судовому засіданні наданих доказів прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, виходячи з наступного. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту, згідно із частиною 1 статті 61 Сімейного кодексу України. Статтею 63 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу, відповідно до частини 1 статті 69 Сімейного кодексу України. За загальним правилом, закріпленим у частині 1 статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. В матеріалах справи відсутні будь-які докази щодо наявності між сторонамри домовленості щодо поділу спільного майна подружжя або щодо укладення шлюбного договору.. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Наявність умови щодо попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду дозволяє створити ефективний механізм охорони прав співвласників, право на частку яких припиняється, щодо гарантованого отримання вартості частки в разі ухвалення судового рішення. Адже на підставі цього рішення не тільки припиняється право, але й набувається право на частку іншим співвласником. А процедура внесення суми відшкодування вартості частини майна на депозит суду, з одного боку, є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на частку у спільному майні, а з іншого боку, є технічною функцією щодо забезпечення виконання однією стороною у справі своїх зобов`язань перед іншою. Зважаючи на приписи статті 71 СК України, якщо один з подружжя не вчинив дій щодо попереднього внесення відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між сторонами відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Саме така правова позиція викладена Верховним судом України в постанові від 07 червня 2017 року у справі №6-2670цс16. Як встановлено в ході судового розгляду, автомобіль ВАЗ 2108, 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] був придбаний подружжям у період шлюбу, а тому, виходячи з презумпції спільності майна, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] , при цьому, виходячи з положень ст. 70 СК України, частка кожного з подружжя є рівною та становить Ѕ частку. Зазначені обставини жодним чином не спростовані відповідачем в ході судового розгляду. Також судом встановлено, що відповідач погодився на отримання грошової компенсації вартості Ѕ частки у спільному майні подружжя - автомобіля ВАЗ 2108, 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , і як свідчить письмова заява відповідача [PERSON] від 11 березня 2020 року, він отримав грошові кошти у сумі 16000 гривень в якості такої компенсації від позивача. Будь-яких заперечень з приводу вартості спірного майна відповідачем в ході судового розгляду не надано. При цьому, суд враховує, що відповідач визнав позовні вимоги у повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. Отже, виходячи з наведеного, суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] та поділити спільне майно подружжя у запропонований останньою спосіб, визнавши за нею право власності на транспортний засіб ВАЗ 2108, 1991 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , VIN-код № [NUMBER] з виплатою відповідачу грошової компенсації у розмірі вартості Ѕ частини зазначеного транспортного засобу, що становить 16000 гривень, які останній фактично отримав в ході судового розгляду. Виходячи з вимог ч. 1 ст. 346 ЦК України, з метою непорушення права власності позивача на вказане майно, суд припиняє право власності на таке майно за відповідачем, у зв`язку з отриманням ним компенсації розміру вартості його частки. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а саме судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача у повному обсязі у зв`язку із задоволенням позовних вимог. На підставі викладеного і

Outcome: approved