Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звертаючись до суду з позовом до Національного науково-дослідного інституту українознавства та всесвітньої історії, відповідно до заявлених позовних вимог просить скасувати наказ № 83 к від 08.08.2014 року про його звільнення на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України; поновити його на посаді головного юрисконсульта Національного науково-дослідного інституту українознавства та всесвітньої історії; стягнути з Національного науково-дослідного інституту українознавства та всесвітньої історії на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 1818,90 грн., мотивуючи свої вимоги тим, що з листопада 2013 року він працює на вказаній посаді на 0,5 ставки за сумісництвом, оскільки робочого місця в нього не було, інструкція з посадовими обов'язками відсутня, також не надавалися засоби забезпечення канцелярським приладдям, комп'ютером, принтером, папером, тощо, він домовився з директором інституту [PERSON] з приводу роботи в себе вдома, при цьому він працюючи дома обробляв документацію, а при необхідності приходив на роботу, були випадки коли він працював понаднормово, в різних кабінетах інституту, прохав працівників надати йому комп'ютер, при цьому заробітна плата не збільшувалася, разом з тим виконував покладені на нього обов'язки вчасно та в повному обсязі. 31.07.2014 року та 01.08.2014 року йому на мобільний телефон зателефонувала завідувач відділу кадрів [PERSON] з вимогою подати заяву на звільнення за власним бажанням, оскільки в інституті проводиться скорочення штату для тих хто працює на 0,5 ставки, на що він відмовився. Разом з тим, він домовився з директором інституту [PERSON] про відгули з 04.08.2014 року по 08.08.2014 року за те, що працював понаднормово. Оскільки він працює приватним підприємцем, йому довелося 05.08.2014 поїхати у відрядження, проте напередодні виїзду йому стало відомо що його незаконно звільнено. Позивач в судове засідання не з'явився, однак надав суду заяву, відповідно до якої позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглядати справу за його відсутності в заочному провадженні. Уповноважений представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце судового розгляду справи позивач був повідомлений належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу, вказану в позовній заяві, причини неявки суд не повідомили, заперечень проти позову не надавали. На підставі ч.1 ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин, враховуючи думку позивача, який подав заяву про розгляд справи в заочному провадженні, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутність учасників судового процесу на підставі наявних у справі доказів та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази у їх сукупності, приходить до наступного. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Як убачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] був працевлаштований в Національному науково-дослідному інституті українознавства та всесвітньої історії на посаді головного юрисконсульта. 08.08.2014 року наказом № 83к [PERSON], головного юрисконсульта, 08.08.2014 року звільнено з займаної посади (0,5 ст. за сумісництвом), згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України за прогули без поважних причин з 4 по 8 серпня 2014 року. Виплатити компенсацію за 18 днів невикористаної відпустки. (а.с. 7) Відповідно до пункту 4 статті 40 Кодексу законів про працю України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договiр до закiнчення строку його чинностi можуть бути розiрванi власником або уповноваженим ним органом у випадках прогулу (в тому числi вiдсутностi на роботi бiльше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Як роз'яснено у п.1 та п.18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 р. № 9 „Про практику розгляду судами трудових спорів" на суд покладено обов'язок охороняти конституційні права кожного на працю, яке включає можливість заробляти собі на життя працею, яку особа вільно обирає або на яку вільно погоджується; при розгляді справ про поновлення на роботі судам необхідно з'ясувати, з яких підстав проведено звільнення працівника згідно з наказом (розпорядженням), і перевіряти їх відповідність законові. Суд не в праві визнати звільнення правильним виходячи з обставин, з якими власник або уповноважений ним орган не пов'язував звільнення. Так, позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги, зазначив, що він з дозволу директора [PERSON] отримав відгули на роботі з 05.08.2014 року по 08.08.2014 року, за відпрацьовані понаднормові дні з 10.06.2014 року по 20.06.2014 року та з його дозволу був відсутній на робочому місці за попередні відгули 04.08.2014 року, у зв'язку з тим, що йому необхідно було поїхати у відрядження до м. Дніпропетровська на термін п'яти днів - з 04.08.2014 року по 08.08.2014 року, про що свідчить посвідчення про відрядження. (а.с. 10) Вищевикладені обставини підтверджуються письмовими поясненнями [PERSON], також останнім було вказано, що наказів з приводу звільнення позивача він не видавав. (а.с. 9) Відповідно до п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України „Про практику розгляду судами трудових спорів" від 06.11.1992 року № 9 роз'яснено, що при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Відповідно до ч. 1 ст. 102-1 КЗпП України працівники, які працюють за сумісництвом, одержують заробітну плату за фактично виконану роботу. Відповідно до вимог ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на те, що позивач був працевлаштований з 15.07.2013 року та за домовленістю директора Національного науково-дослідного інституту українознавства та всесвітньої історії [PERSON] виконував свою роботу вдома, при цьому починаючи з дня працевлаштування прогулами без поважних причин, робочі дні вдома не вважалися. Домовленість про графік роботи позивача узгоджувався з [PERSON], який маючи повноваження директора Національного науково-дослідного інституту українознавства та всесвітньої історії надав свій дозвіл позивачу бути відсутньому на робочому місці з 04.08.2014 року по 08.08.2014 року. Крім того, письмових пояснень відсутності на роботі позивача не вимагалося, а тому суд приходить до висновку що графік роботи позивача був обумовленим, а тому не вважається прогулами відсутність позивача на робочому місці з 04.08.2014 року по 08.08.2014 року. Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Згідно Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» № 100 від 08.02.1995 року, у випадку стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу у зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відсторонення від роботи - невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку, він визначається загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Стороною позивача вказувалося, що позивач у зв'язку з незаконним його звільненням має право на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу, однак про як проводиться саме нарахування йому не відомо. Як убачається з довідки про доходи № 36 від 29.08.2014 року виданої Національним науково-дослідним інститутом українознавства та всесвітньої історії, заробітна плата [PERSON] за два місяці, які передували звільненню складає 2691,00 грн. (червень - 1345,50 грн., липень 1345,50 грн.), отже середньомісячний заробіток позивача становить 1345,50 грн. (2691,00 грн./ 2), а середньоденний заробіток за серпень становить 44,85 грн. за вересень 43,40 грн. (1345,50 грн./30 день та 31 день), Середній заробіток за час вимушеного прогулу, з часу звільнення позивача, а саме за 41 день вимушеного прогулу становить 1818,90 грн. Аналізуючи зібрані у справі докази у їх сукупності, наведені сторонами доводи та заперечення з предмету позову, суд вважає, що відповідач порушив законні інтереси позивача та вимоги чинного законодавства України, а тому правові підстави позивачки, наведені на обґрунтування позовних вимог, суд вважає обґрунтованими та такими, що не суперечать вимогам чинного законодавства, яке регулює трудові відносини, що виникли між сторонами у справі. Відповідно до частини третьої ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що позов [PERSON] до Національного науково-дослідного інституту українознавства та всесвітньої історії про поновлення на роботі, скасування наказу, виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до статті 88 Цивільного процесуального кодексу України, суд присуджує до стягнення з відповідача Національного науково-дослідного інституту українознавства та всесвітньої історії судовий збір в розмірі 243,60 грн., від сплати якого був звільнений позивач при подачі позову до суду згідно вимог Закону України «Про судовий збір».

Outcome: approved