Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом про стягнення з відповідача - ПАТ КБ «Приватбанк» грошових коштів у загальній сумі 316909, 39 грн. з яких 23770,00 грн., - сума незаконного списаного вкладу, 29 780,99 грн. - сума інфляційних втрат, 3076, 90 грн. - 3% річних, 260281, 5 грн - пеня 3 % за один день, розрахована за період 1-го року до дня подання позову. Позовні вимоги обгрунтовані тим, що 01.01.2012 р., позивач уклав з відповідачем договір про відкриття та обслуговування карткового рахунку, згідно якого йому був відкритий картковий рахунок №5167987202944472 та видана відповідна платіжна картка. 12.11.2013 р. відповідач, без відому та згоди позивача, списав з його карткового рахунку 10000,00 грн. в порядку погашення заборгованості за кредитним договором № НАЕ6RX01420480 від 10.08.2006 р., а 20.11.2013 р. аналогічним чином списав ще 13770,00 грн. Вважає, що списання грошових коштів з його рахунку здійснено у протиправний спосіб, ніяких документів які б надавали право здійснювати таке списання він не підписував у зв'язку з чим сума списаних без його відому грошових коштів підлягає стягненню з відповідача разом з інфляційними втратами, 3% річних, та пені. Відповідач - ПАТ КБ «Приватбанк» проти задоволення позову заперечував, подав до суду відзив в якому обгрунтував свою позицію тим, що з позивачем [PERSON] було укладено два різні договори. Перший договір № НАЕ6RX01420480 укладено 10.08.2006 р., згідно якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 7818,80 грн. Стягнення заборгованості за цим договором розглядалось у справі № 641/7189/15-ц. Другий договір укладено 24.04.2013 р. згідно якого [PERSON] отримав картку для виплат [NUMBER]. Цей договір складається з Анкети-заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку і самих Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Відповідно до п.1.1.3.1.6 Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку Клієнт доручає Банку здійснювати списання грошових коштів Клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті банку за цим Договором, при настанні термінів платежів, списання грошових грошових коштів з рахунку Клієнта , у разі настання термінів платежів по інших договорах Клієнта в розмірах, визначених цими договорами, а також списання грошових коштів Клієнта у межах сум, що підлягають сплаті Банку за зобов'язаннями третіх осіб, де Клієнт є заставодавцем, якщо грошові кошти Клієнта, майнові права на які знаходилися в заставі за зобов'язаннями третіх осіб, були зараховані на рахунок Клієнта (договірне списання). Отже, Відповідачем було надано банку право списувати кошти з усіх його поточних рахунків при настанні строків платежів, що і здійснювалось банком в межах сум заборгованості та з дотриманням вимог чинного законодавства. Під час здійснення договірного списання Банк керувався також положеннями договору укладеного 24.04.2013 року згідно якого позивач отримав картку для виплат [NUMBER] та надав Банку відповідне доручення. Крім цього, у відзиві на позов відповідач звертає увагу на неправильність розрахунку пені, здійсненого позивачем та посилається на приписи п. 1.1.5.24 Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку якими визначено, що у разі безпідставного або помилкового перерахування грошей з рахунку клієнта Банк зобов'язується перерахувати (повернути) Клієнту пеню у розмірі 0,01 % від суми перерахованої за кожний день, починаючи від дня помилкового перерахування до дня повернення суми перерахування. Представник позивача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності в якій просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи за його відсутності. Вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази надані сторонами у їх сукупності суд прийшов до висновку про задоволення позову у повному обсязі з огляду на наступне: 24.04.2013 р. позивач [PERSON] звернувся до ПАТ КБ «Приватбанк№ із анкетою-заявою про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Із змісту Анкети-Заяви вбачається, що позивач дає згоду на те, що дана заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами являють собою договір між ним та банком про надання банківських послуг. Він погодився з умовами договору про надання банківських послуг до його укладання та згоден отримати екземпляр договору шляхом роздрукування із офіційного сайту банку. Таким чином суд погоджується з доводами відповідача щодо переліку документів якими визначається зміст договору про надання банківський послуг від 24.04.2013 р. укладеного з позивачем відповідно до якого той отримав картку для виплат [NUMBER]. У приписах п. 1.1.3.1.6. Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку як складової частини зазначається, що Клієнт доручає Банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків Клієнта, відкритих у валюті кредитного ліміту, у межах сум, що підлягають сплаті Банку за цим Доїхговором, при настанні термінів платежів, списання грошових коштів з рахунків Клієнта, у разі настання термінів платежів по інших договорах Клієнта в розмірах, визначених цими договорами, а також списання грошових коштів Клієнта, у межах сум, що підлягають сплаті Банку за зобов'язаннями третіх осіб, де Клієнт є заставодавцем, якщо грошові кошти Клієнта, майнові права на які знаходилися в заставі за зобов'язаннями третіх осіб, були зараховані на рахунок Клієнта (договірне списання). Банк проводить списання коштів у грошовій одиниці України/іноземній валюті з будь-якого рахунку Клієнта у розмірі, еквівалентному сумі заборгованості в іноземній валюті/національній валюті України за договором, і купівлю/продаж іноземної валюти на Міжбанківському [PERSON] України. Списання коштів з будь-якого рахунку Клієнта, відкритого Банком, оформляється меморіальним ордером. Положенням ст. 1071 ЦК України передбачено право банку списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпоряджев23чвння. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом або договором між банком і клієнтом. Таким чином суд приходить до висновку, що відповідач на підставі укладеного з позивачем договору про надання банківських послуг від 24.04.2013 р. набув право списати грошові кошти з рахунку позивача без його розпорядження, але лише у разі настання обставин передбачених п. 1.1.3.1.6. Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Правовідносини між позивачем та відповідачем, що виникли на підставі вищевказаного кредитного договору № НАЕ6RX01420480 були предметом дослідження судів під час розгляду цивільної справи у справі № 641/7189/15-ц за позовом ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості. За результатами розгляду цієї справи Апеляційним судом Харківської області винесено рішення від 11 січня 2016 р. яке було залишено без змін ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 06.10.2016 р. Вказаними судовими рішеннями встановлені наступні обставини, які мають значення для випішення спору: [PERSON] отримав у ПАТ КБ «Приватбанк» кредитні кошти згідно договору № НАЕ6RX01420480 від 10.08.2006 року, в розмірі 7818,80 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом, в розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно умов анкети, банк надав позичальнику строковий кредит на термін до 09.08.2007 року. Порядок та умови отримання кредиту. Передбачені умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ( « Розстрочка»)(Стандарт). Строк дії кредитного договору до 09.08.2007 року, тобто, з 10 серпня 2007 р. виникло право вимагати повернення кредиту у позивача. Доводи ПАТ КБ «Приватбанк» про збільшення строку позовної давності за кредитним договором № НАЕ6RX01420480 від 10.08.2006 року до 5 років в судових рішеннях відхилені. Як вбачається з виписки по картковому рахунку [PERSON] [NUMBER], саме 20.11.2013 року з вказаного рахунку банком самостійно було проведено операцію по списанню коштів у сумі 13770, с формулюванням «погашення боргу». Вказане списання коштів було проведено з порушенням правил ведення банківських операцій, без погодження з особою власником картки, оскільки списання будь яких коштів банком можливо лише при наявності згоди [PERSON] на проведення банківської операції. Крім цього використання коштів, які знаходяться на рахунку можливо лише власником картки на визначені ним цілі. Оскільки позивачем ні в судове засіданні суду першої, ні апеляційної інстанції не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що відповідач надав згоду на погашення заборгованості за кредитом долучені до матеріалів справи умови надання споживчого кредиту фізичним особам, саме в цій редакції діяли на час укладення кредитного договору з відповідачем. Положенням ч.4 ст.82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У наданій позивачем виписці по картковому рахунку №5167987202944472 від 16.09.2015 р. за період з 01.01.2012 по 16.09.2015 р. містяться дані про проведення двох банківських операцій 12 листопада 2013 р. на суму 10000,00 грн. та 20 листопада 2013 р. на суму 13770,00 грн. з аналогічними формулюваннями: «Службова операція Не AD-OFFICE. Списання простроченої заборгованості на погашення боргу. Списання з карткового рахунку. В силу ч.1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Оскільки відповідач надавав позивачеві кошти на придбання товару для його особистих потреб, безпосередньо не повязаних з підприємницької дільністю, то укладений між сторонами Кредитний договір № НАЕ6RX01420480 від 10.08.2006 року є договором споживчого кредиту, у розумінні ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» № 1734-VIII. Однак, оскільки зазначений закон набрав чинності лише 10.06.2017 р., тобто вже після виникнення спірних правовідносин пов'язаних із списанням грошових коштів з карткового рахунку позивача на погашення його простроченої заборгованості, а на той час правовідносини у сфері захисту прав споживачів фінансових послуг регулювались лише Законом України «Про захист прав споживачів», то відповідно до спірних правовідносин підлягає застосуванню Закон України «Про захист прав споживачів» в редакції, що діяла до набрання чинності Законом України «Про споживче кредитування». Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011р. за N 15-рп/2011, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року N 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Пунктом 7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», в редакції від 02.12.2012 р., яка була актуальною на листопад 2013 р., кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Початок перебігу строку давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому поряду через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобовязання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі статтею 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом України під час розгляду справи № 6-103 цс 14 (Постанова ВСУ від 24 вересня 2014 року). Оскільки умовами Кредитного договору № НАЕ6RX01420480 від 10.08.2006 р., передбачено сплата періодичними, щомісячними платежами в розмірі 881, 34 грн. для погашення заборгованості за кредитом (яка складається із заборгованості за кредитом, відсотків, винагороди, комісії а також інших витрат), який відповідач мав здійснювати в період з «10» по «15» число кожного місяця, зі сплатою остаточного платежу до 09.08.2007 р. включно (закінчення строку кредиту) на протязі дванадцяти місяців, то перебіг строку давності щодо кожного чергового платежу починається з 16 вересня 2006р., 16 жовтня 2006 року, 16 листопада 2006р., 16 грудня 2006р., 16 січня 2007р., 16 лютого 2007р., 16 березня 2007року, 16 квітня 2007р., 16 травня 2007р., 16 червня 2007 р., 17 липня 2007 р., 10 серпня 2007 р., відповідно трирічний строк позовної давності до чергових платежів спливає: 16 вересня 2009 р., 16 жовтня 2009 року, 16 листопада 2009р., 16 грудня 2009р., 16 січня 2010р., 16 лютого 2010р., 16 березня 2010року, 16 квітня 2010р., 16 травня 2010р., 16 червня 2010р., 17 липня 2010 р., 10 серпня 2010 р., Таким чином списання з карткового рахунку [PERSON] грошових коштів : 12.11.2013 р. - 10000,00 грн. та 20.11.2013 р. - 13770,00 грн. на погашення його заборгованості по кредитному договору № НАЕ6RX01420480 від 10.08.2006 року тобто після спливу строку позовної давності відносно всіх чергових платежів, при цьому банк не звертався до суду і судпми не ухвалювалось рішень про стягнення з позивача на користь банка заборгованості за зазначеним кредитним договором. Отже, ПАТ КБ «Приватбанк», користуючись наявністью у нього фактичного контролю за банківським рахунком [PERSON] відкритим з інших правових підстав, в позасудовому порядку списав з рахунку [PERSON] грошові кошти в загальній сумі 23770,00 грн. на погашення його заборгованості по кредитному договору, строк давності якого сплинув. Суд приходить до висновку, що такі дії відповідача суперечать приписам п.7 ч. 11 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції від 02.12.2012 р., якими заборонено вимагати банкам повернення заборгованості в позасудовому порядку за споживчими кредитами строк давності якого минув. Статтею 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, нормами Цивільного кодексу України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Враховуючи, що в силу Закону «Про захист прав споживачів» в редакції від 02.12.2012 р. кредитодавцю заборонялось в позасудовому порядку вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув; відносно позивача не ухвалювалося рішення суду про стягнення з нього на користь банку заборгованості за кредитним договором; позивач не надавав свою згоду на списання його грошових коштів в рахунок погашення кредиту, строк давності якого минув, то у відповідача відсутні підстави для списання грошових коштів. У Правової позиції Верховного Суду України, яка викладені в Постанові від 20 листопада 2013 року по справі 6-126цс13, пункт 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, у системному звязку з самою частиною 11 статті 11 зазначеного Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Отже положення пункту 7 частини 11 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються виключно до позасудового порядку повернення споживчого кредиту. У ч.1 ст.387 ЦК України зазначено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Суд вважає, що грошові кошти які були списані відповідачем з карткового рахунку позивача підлягають стягненню на користь останнього. Приписами ст. 1073 ЦК України передбачено, що у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Суд відхиляє доводи відповідача, викладених у відзиві на позов, в яких він вказує на неправильність розрахунку пені, здійсненого позивачем та посилається на приписи п. 1.1.5.24 Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку якими визначено, що у разі безпідставного або помилкового перерахування грошей з рахунку клієнта Банк зобов'язується перерахувати (повернути) Клієнту пеню у розмірі 0,01 % від суми перерахованої за кожний день, починаючи від дня помилкового перерахування до дня повернення суми перерахування. Так,у правовому висновку ВСУ від 01.06.2016 р. у справі № 2558 цс 15 зазначається, що вкладник за договором депозиту є споживачем фінансових послуг, а банк їх виконавцем та несе відповідальність за неналежне надання цих послуг, передбачену частиною п'ятою статті 10 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме сплату пені у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення. Вищевказане дає підстави зробити висновок про поширення положень Закону України «Про захист прав споживачів» на спірні правовідносин, а отже про наявність правових підстав до стягнення з відповідача визначеної цим законом неустойки у розмірі 3 % вартості послуги за кожний день прострочення.. Згідно розрахунків наданих позивачем, сума інфляційних втрат яку відповідач повинен сплатити позивачу у зв'язку з необгрунтованим списання 13770,00 грн. складає 16672,86 грн., а у зв'язку із протиправним списання 10 000 грн. - 13108,13 грн., а у загальному - 29 780,99 грн. Сума 3% річних, які відповідач має сплатити позивачу складає 3076, 90 грн. Згідно розрахунку сума пені у розмірі 3% за кожен день прострочення з урахуванням приписів п.1 ч.2 ст.258 ЦК України якими встановлено, що позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) складає 260281, 5 грн. Заперечень щодо правильності розрахунків розміру 3% річних, інфляційних втрат та неустойки в частині результатів арифметичних дій та методик їх проведення відповідачем не надано. Таким чином суд ухвалює рішення про стягнення з відповідача грошових коштів у загальній сумі 316909, 39 грн. з яких 23770,00 грн., - сума незаконного списаного вкладу, 29 780,99 грн. - сума інфляційних втрат, 3076, 90 грн. - 3% річних, 260281, 5 грн - пеня 3 % за один день, розрахована за період 1-го року до дня подання позову. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: approved