Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-21 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника позивача [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до Головного Управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області про стягнення грошових коштів за прострочення виконання грошового зобов`язання. Мотивуючи свої позовні вимоги, позивач вказує на те, що 18 лютого 2019р. Закарпатський окружний адміністративний суд ухвалив рішення у справі 260/19/19 за яким позов [PERSON] до Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії задовольнив в повному обсязі, визнав неправомірними дії Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області щодо невиплати пенсії [PERSON] за період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року; зобов`язав Ужгородське об`єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області виплатити пенсію [PERSON] за період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року та стягнув на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області судові витрати у розмірі 704, 80 грн.. 28 травня 2019 р. Восьмий апеляційний адміністративний суд залишив рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019р. без змін. 20 червня 2019 р. Верховний Суд відмовив у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області. 18.07.2019р. [PERSON] звернулася до Державної виконавчої служби для примусового виконання судового рішення та було відкрито виконавче провадження ВП №59589728. Однак в ході виконавчого провадження не вдалося виконати судового рішення. 02 серпня 2019 року, ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду замінено сторону за виконавчим листом виданим 16 липня 2019 року в адміністративній справі № 260/19/19, а саме боржника: Ужгородське об`єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області. 23 вересня 2019 року, ухвалою суду замінено сторону (боржника) у виконавчому листі Закарпатського окружного адміністративного суду, виданому 15 липня 2019 року у адміністративній справі № 260/19/19, а саме боржника: Ужгородське об`єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на його правонаступника Представник позивача зазначає, що на виконання рішення суду в квітні 2019р. проведено нарахування та виплату частини боргу , яка утворилася за період з 01.11.2017р. по 31.10.2018р., а саме 17615,53 гривні, а залишок в сумі 281504,55 гривень включено до Реєстру погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду у відповідності до вимог Постанови КМУ від 22.08.2018р. №649. Постанова КМУ від 22.08.2018р. №649 скасована рішенням Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22.07.20р у справі №640/5248/19. Вказував, що Головне Управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області прострочило виконання зобов`язань за вказаним рішенням суду, отже наявні підстави для застосування наслідків невиконання грошових зобов`язань, визначених статтею 625 ЦК України у вигляді стягнення з останнього інфляційних втрат і трьох процентів річних. У зв`язку з простроченням виконання грошового зобов`язання встановленого судовим рішенням, позивач має право на стягнення з відповідача грошових коштів на підставі ст.625 ЦК України , з часу набрання законної сили судовим рішенням (28.05.2019р.) до моменту звернення з позовом в межах строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене позивач просить суд стягнути з Головного Управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області на користь [PERSON] за період з 28.05.2019 року до 24.05.2021 року суму інфляційних втрат в розмірі 28994,95 гривень та три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 16774,58 гривень за прострочення виконання грошового зобов`язання на підставі ст. 625 ЦК України. Позиція сторін справи : В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просив суд їх задовольнити з підстав викладених у позовній заяві. Просив врахувати правову позицію ВС викладену у справі № 335/6979/19. В наступне судове засідання після оголошеної в судовому розгляді перерви не зявився, подав заяву про продовження розгляду справи у його відсутності. Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення позову з підстав викладених у відзиві на позовну заяву. Вказав на те, що на виконання судового рішення від 18 лютого 2019р. Закарпатського окружного адміністративного суду, Ужгородським ОУПФУ Закарпатської області (правонаступник - Головне управління) у квітні 2019 року здійснено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивачки як судді у відставці та проведено нарахування й виплату частини суми боргу в розмірі 17 615, 53 грн. У свою чергу, заборгованість за період з 01 листопада 2017 р. по 31 жовтня 2018 р. в сумі 281 504, 55 грн. включено до чинного на момент здійснення перерахунку Реєстру рішень суду, виконання яких здійснюється за окремою бюджетною програмою, та буде виплачено після виділення коштів Пенсійним фондом України в межах наявних бюджетних призначень на цю мету. Головне управління не заперечує свого обов`язку виплатити позивачці належну суму боргу, а лише вказує на те, що така виплата буде здійснена відповідно до нормативно встановленої процедури. Стягнення інфляційних втрат регулюється статтею 625 Цивільного кодексу України , яка передбачає, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За результатами системного аналізу законодавчих приписів, які регулюють спірні правовідносини, та фактичних обставин справи, можна дійти висновку про відсутність цивільно-правових відносин між позивачем та пенсійним органом, як суб`єктом владних повноважень, відсутність цивільно-правового порушення з боку відповідача, який мав би складатися з протиправної поведінки (умисне протиправне користування відповідачем коштами належними позивачеві), що спричинила збитки, вини заподіювана шкоди та причинно- наслідкового зв`язку між ними. Зазначає, що Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області не є боржником, що прострочив виконання грошового зобов`язання, у розумінні статті 625 Цивільного кодексу України, тому положення статті 625 Цивільного кодексу України не підлягають застосуванню до спірних правовідносин. Отже, підстави для стягнення на користь позивача суми 3% річних та втрат від інфляції - відсутні. Просив відмовити у задоволенні позову. В наступне судове засідання після оголошеної в судовому розгляді перерви не зявився, про причини неявки суд не повідомив. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі: 27.07.2021 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву. 22.10.2021 року предстанвником позивача подано до суду заяву про розгляд справи без участі. В ході розгляду справи проведені наступні процесуальні дії: 04.06.2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Заслухавши вступне слово представника позивача, представника відповідача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст. ст. 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5. даної статті передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи , а ч.6 що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власноїініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин : Судом встановлено, що рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019р. ухваленого у справі 260/19/19 , позов [PERSON] до Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено в повному обсязі та визнано неправомірними дії Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області щодо невиплати пенсії [PERSON] за період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року; Зобов`язано Ужгородське об`єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області виплатити пенсію [PERSON] за період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року; Стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області судові витрати у розмірі 704, 80 грн.. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28 травня 2019 р. рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019р. залишено без змін. 02 серпня 2019 року, ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду замінено сторону виконавчого провадження за виконавчим листом виданим в адміністративній справі № 260/19/19, а саме боржника: Ужгородське об`єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на його правонаступника - Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області. 23 вересня 2019 року, ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду замінено сторону (боржника) у виконавчому листі Закарпатського окружного адміністративного суду, виданому 15 липня 2019 року у адміністративній справі № 260/19/19, а саме боржника: Ужгородське об`єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області на його правонаступника- Головне управління Пенсійного фонду України в Закарпатській області. Як встановлено судом, на виконання рішення суду в квітні 2019р. проведено перерахунок щомісячного довічного грошового утримання позивачки як судди у відставці та проведено нарахування та виплату частини суми боргу , яка утворилася за період з 01.11.2017р. по 31.10.2018р., а саме 17615,53 гривні, а залишок в сумі 281504,55 гривень включено до чинного на момент перерахунку Реєстру погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішенням суду у відповідності до вимог Постанови КМУ від 22.08.2018р. №649, вказані обставини сторонами не заперечуються. Як встановлено судом, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.07.2020 року у справі № 640/5248/19 визнано протиправними та нечинними пункти 1 та 2 постанови Кабінету Міністрів України від 22 серпня 2018 року №649 «Питання погашення заборгованості з пенсійних виплат за рішеннями суду». За доводами позивача, спір у справі виник внаслідок неналежного виконання відповідачем грошового зобовязання за рішенням суду . Предметом позовних вимог є стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України інфляційних втрат та три процента річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням. Правовідносини між сторонами по справі є цивільно-правовими та урегульовані положеннями ЦК України. Відповідно до ч.1ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Частиною 2 ст. 509 ЦК України визначено, що зобов`язання виникають із підстав, встановлених статтею 11 ЦК України. Згідно зі статтею 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі, інші юридичні факти. Таким чином, грошове зобов`язання може виникати між сторонами не тільки із договірних відносин, а й з інших підстав, зокрема і факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Cуд констатує, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін , не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Ці висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц. Відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується відповідним судовим рішенням, що набрало законної сили, яким відповідача зобов`язано здійснити перерахунок і виплатити позивачу пенсію. Так, відповідно до ст. 625 Цивільного кодексу України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати пенсії, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Аналогічний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 758/1303/15-ц, провадження № 14-68цс18. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання, з перерахунку та відповідно виплати пенсії, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України, на думку суду позивач вправі вимагати від відповідача сплату інфляційних втрат та 3% річних за період з 28.05.2019 року ( набрання законної сили судовим рішенням у справі № 640/5248/19) по 24.05.2017 року (звернення до суду з позовом ). Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних в порядку статті 625 ЦК України є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічну правову позицію висловив Верховний Суд у складі Великої Палати Верховного Суду у Постанові від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12. Таким чином, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Інфляція - це знецінення грошей, зниження їхньої купівельної спроможності, дисбаланс попиту і пропозиції. Згідно з Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. На даний час індекс інфляції розраховується Державною службою статистики України і щомісячно публікується, зокрема, в газеті "Урядовий кур`єр". Отже, повідомлені друкованими засобами масової інформації з посиланням на зазначений державний орган відповідні показники згідно з статтями 17, 18 Закону України «Про інформацію» є офіційними і можуть використовуватися господарським судом і учасниками судового процесу для визначення суми боргу. Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Зволікання відповідача з виконанням судового рішення, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати інфляційних втрат та трьох процентів річних. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17 вказала, що приписи статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань. Чинне законодавство не пов`язує припинення зобов`язання з наявністю судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов`язань боржника та не позбавляє кредитора права на отримання передбачених частиною другою статті 625 ЦК України сум. Ці висновки узгоджуються з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). Права та інтереси стягувача у випадку невиконання боржником рішення суду про стягнення коштів забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання будь-якого грошового зобов`язання. Саме таку правову позицію щодо застосування положень статті 625 ЦК України висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. За змістом статей524,533-535і625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Так, судом встановлено, що відповідач має грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджено рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 р. у справі 260/19/19 за яким позов [PERSON] до Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України у Закарпатській області про визнання дій неправомірними та зобов`язання вчинити певні дії задоволено в повному обсязі та визнано неправомірними дії Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області щодо невиплати пенсії [PERSON] за період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року; зобов`язано Ужгородське об`єднане управління Пенсійного фонду України Закарпатської області виплатити пенсію [PERSON] за період з 01 листопада 2017 року по 31 жовтня 2018 року; стягнуто на користь [PERSON] за рахунок бюджетних асигнувань Ужгородського об`єднаного управління Пенсійного фонду України Закарпатської області судові витрати у розмірі 704, 80 грн. За встановленими у справі обставинами на виконання рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 18 лютого 2019 р. у справі 260/19/19 відповідачем проведено перерахунок пенсії позивача , частина боргу у розмірі 17 615,53 грн, були виплачені , а решта суми боргу - 281 504,55 грн. виплачені не були. Наведені обставини свідчать про те, що між сторонами виникли грошові зобов`язання, оскільки праву позивача вимагати від відповідача виконання певних дій кореспондує обов`язок відповідача сплатити грошові кошти на користь позивача, а тому до таких відносин підлягає застосуванню положення статті 625 ЦК України. Саме таку правову позицію щодо застосування положень статті 625 ЦК України до аналогічних правовідносин висловлено Верховним Судом у постанові від 16 вересня 2020 року у справі № 335/6979/19, провадження № 61-346св20. З огляду на те, що відповідач порушив грошове зобов`язання з виплати пенсії, у позивача виникло право вимагати наслідки такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України. Аналогічний висновок зроблений Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 11 квітня 2018 року у справі №758/1303/15-ц (провадження №14-68цс18) та Верховним Судом у постанові від 15 липня 2020 року у справі №335/6976/19 (провадження №61-20077св19). Відповідно до ч.1 ст.3 ЗУ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень»виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відповідно до статті 25 Бюджетного кодексу України Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно з підпунктом 1 пункту 9 Прикінцевих та перехідних положень Бюджетного кодексу України рішення суду про стягнення (арешт) коштів державного бюджету (місцевих бюджетів) виконується виключно центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів. Зазначені рішення передаються до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, для виконання. Відповідно до пункту 23-1 частини першої статті 2 Бюджетного кодексу України єдиний казначейський рахунок - це рахунок, відкритий центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів (далі - Казначейство України), у Національному банку України для обліку коштів та здійснення розрахунків у системі електронних платежів Національного банку України, на якому консолідуються кошти державного та місцевих бюджетів, фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування та кошти інших клієнтів, які відповідно до законодавства знаходяться на казначейському обслуговуванні. Згідно з пунктом 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 року № 215(далі - Положення), Державна казначейська служба України (Казначейство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України і який реалізує державну політику у сферах казначейського обслуговування бюджетних коштів, бухгалтерського обліку виконання бюджетів. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 Положення). Згідно із пунктом 9 Положення Казначейство здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Відповідно до підпункту 14 пункту 4 Положення про головні управління Державної казначейської служби України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженогонаказом Міністерства фінансів України від 12 жовтня 2011 року № 1280, Головне управління Казначейства відповідно до покладених на нього завдань та в установленому законодавством порядку здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів або боржників на підставі рішення суду. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. На підставі аналізу наведених нормативно-правових актів слід зробити висновок про те, що Державна казначейська служба України, діючи від імені держави в цілому, здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи. Правовий статус цього органу визначається функціями з обслуговування єдиного казначейського рахунку держави, пов`язаними з консолідацією та обслуговуванням Державного бюджету України, зокрема й з безспірним списанням коштів державного бюджету. Відповідно до статей4,5,13 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Враховуючи юридичну природу цих правовідносин між сторонами як грошових зобов`язань, на них поширюється дія положень частини другої статі 625 ЦК України, за якою боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити інфляційні збитки, суму боргу з урахуванням 3% річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом, суд приходить до висновку , що позовні вимоги підлягають задоволенню. Враховуючи викладене, cуд, перевіривши розрахунок трьох процентів у розмірі 16774,58грн. та розрахунок щодо інфляційних втрат у розмірі 28994,95 грн. за період з 28.05.2019 року до 24.05.2021 року визнає їх арифметично вірними та обґрунтованими, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають повному задоволенню. Відповідач під час розгляду справи не надав суду жодних доказів, які б спростовували заявлені позовні вимоги та свідчили про відсутність у нього обов`язку сплатити заявлену до стягнення на підставі частини 2 статті 625 ЦК України суму інфляційних втрат та три процента річних від простроченої суми за невиконання грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Згідно із ст.263 Цивільного процесуального кодексу України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України,№ 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). З урахуванням всіх обставин справи, враховуючи вимоги ст. 81 ЦПК України - кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, виходячи із принципів розумності та справедливості, зважаючи на те, що відповідачем не представлено суду жодних доказів щодо безпідставності вимог позивача, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь [PERSON] суму інфляційних втрат у розмірі 28994,95 грн. та три проценти річних від простроченої суми за весь час прострочення в розмірі 16774,58 грн. нараховані за період з 28.05.2019 року до 24.05.2021 року включно є обгрунтованими і підлягають до задоволення з підстав та мотивів викладених вище. Щодо розподілу судових витрат Частинами першою-другою статті 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В порядку ст.141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача сплачений позивачем судовий збір в сумі 908,00 грн.

Outcome: approved