Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовною заявою до відповідача Чернівецької міської ради про визнання права власності. В обгрунтування заявлених вимог посилається на те, що [INFO] померла [PERSON] та за життя остання 01.03.1985 року склала заповіт згідно якого на випадок своєї смерті заповідала їй усе належне майно, при цьому [PERSON] при житті вказала у заповіті що вона є її онукою, хоча фактично вона не являється онукою померлої, а являється рідною сестрою її рідної бабусі та коли за життя померла сестра [PERSON] остання прийняла за свого на виховання її батька, оскільки рідних дітей не мала, внаслідок цього і вважала її своєю онукою. Мотивує крім наведеного вимоги і тим, що після смерті [PERSON] відкрилася спадщина і саме об»єктом спадщини є будинок [ADDRESS] з належними до нього господарськими будівлями і спорудами на земельній ділянці площею 0.1000 га і 0.0734 га., розташовані за вказаною адресою цільовим призначенням - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд і ведення садівництва. Вказує, що на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.12. 2009 року за нею [PERSON] було визнано право власності на будинковолодіння [ADDRESS], а отримати свідоцтво про право власності на спадщину за заповітом на земельну ділянку вона не має можливості так як вона не перебуває в родинних відносинах з [PERSON] хоча і зазначила в заповіті що вона є її онукою. Просить, суд визнати за нею право власності на спадкове майно - на земельну ділянку площею 0.1000га цільовим призначенням для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських споруд і будівель та земельну ділянку площею 0.0734 га цільовим призначенням - ведення садівництва розташованих по [ADDRESS]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] заявлені позовні вимоги своєї довірительки підтримав в повному обсязі і просив задовольнити заявлені нею позовні вимоги. Представник відповідача - Чернівецької міської ради,за довіреністю - Осовська М. в судове засідання не з'явилася, про дату та час розгляду справи була повідомлена належним чином, від представника до суду поступила письмова заява з клопотанням справу розглянути в її відсутність, проти заявлених позовних вимог не заперечувала. На підставі викладеного, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності представника відповідача. Вивчивши та розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких грунтуються позовні вимоги, об'єктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, в межах заявлених вимог, суд приходить до наступних висновків. Судом, належними доказами по справі встановлено, що позивач [PERSON] є власником будинковолодіння [ADDRESS] з господарськими будівлями і спорудами на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Чернівці від 04.12. 2009 року. Аналогічне вбачається і з витяга про реєстрацію права власності на нерухоме майно за № 25170421 від 28.01. 2010р. [INFO] в м. Чернівці померла [PERSON], про що свідчить свідоцтво про смерть № [NUMBER] від 07.11.2000р. При житті [PERSON] заповідала [PERSON] її онічці, після своєї смерті усе своє майно де б воно не знаходилося і з чого б не складалося; відповідно було зареєстровано спадкову справу за № 47459023 після смерті [PERSON]. Відповідно до Державного акту направо приватної власності на землю № [NUMBER] [PERSON] для обслуговування житлового будинку з господарськими спорудами і будівлями належало 0.1000 га та 0.0734 га для ведення садівництва. Згідно Витягів з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, відповідно визначено кадастрові номери означених вище земельних ділянок, з описом меж в натурі на місцевості на підставі відповідних даних технічної документації з землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі. Досліджені судом довідки про вартість земельних ділянок відповідно вбачають ринкову вартість земельної ділянки (кадастровий номер [NUMBER])загальною площею 0.1000га. та земельної ділянки (кадастровий номер [NUMBER]), загальною площею 0,0734 га розташовані по [ADDRESS]. Відповідно до ст.ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов»язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов»язки, що належали спадкоємцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Вимогами ч. 1 ст. 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Відповідно до ст.ст. 1233 і 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Право на заповіт здійснюється особисто. Вчинення заповіту через представника не допускається. Згідно пунктів 10, 11 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" про те, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Згідно ст. 377 ЦК України, до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Ст. 120 Земельного кодексу України також передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об'єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Аналогічної позиції притримується і Верховний Суд України в своїй правовій позиції, викладеній у постанові від 13 квітня 2016 року у справі № 6-253цс16, в якій чітко вказується, що за змістом статті 377 ЦК України, до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначений, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка є необхідною для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то у разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об»єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об»єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. При цьому, при застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з нормою статті 125 ЗК України слід виходити з того, що у випадку переходу права власності на об»єкт нерухомості у встановленому законом порядку, право власності на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на зведені на земельній ділянці об»єкти. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об»єкта права власності. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. За змістом статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з частиною першою статті 126 ЗК України (у редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видавалися на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень та цивільно-правових угод. Відповідно до ст. 182 ЦК України право власності на нерухомість підлягає державній реєстрації. Відповідно до ч.1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Суд оцінює докази відповідно до вимог ст.ст. 76-81, 263,264 ЦПК за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному, об»єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, земельні ділянки повинні перейти у власність [PERSON] в силу закріпленого принципу єдності об»єкта нерухомого майна та земельної ділянки, на якій він розташований та відповідно в порядку спадкування за заповітом.

Outcome: approved