Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 26 листопада 2016 року між ним та [PERSON] було укладено договір дарування домоволодіння, яке знаходиться за адресою м.Мукачево, вул. Куруців, 7 «А». Під час оформлення даного договору йому стало відомо, що у вказаному домоволодінні зареєстрований брат дарувальниці відповідач [PERSON], який там не проживає вже більше року, зі слів дарувальниці він знаходиться за кордоном. Факт не проживання відповідача за вказаною адресою підтверджується актом та письмовою заявою попереднього власника житлового приміщення. В звязку з тим, що він є новим власником домоволодіння, порушується його право на вільне володіння, користування та розпорядження майном, він звернувся в суд з даним позовом та просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням. В судове засідання позивач не зявився, однак до початку розгляду справи подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не зявився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, однак до суду надійшов конверт з направленими матеріалами з відміткою працівника поштового звязку «за незапитом». За таких обставин суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Мукачівської міської ради Закарпатської області від 25.12.2012 року за № 327 «Про розподіл будинковолодінь», квартиру [ADDRESS], що складає частину домоволодіння літери А-А, виділено в окреме домоволодіння, а саме новоутворене домоволодіння по вул. Куруців, 7 «А», розташоване на земельній ділянці по фактичному користуванню площею 714 кв.м., загальною площею 132,90 кв.м., в тому числі підвал площею 30,30 кв.м., житловою площею 62,10 кв.м., яка належить на праві приватної власності [PERSON]. Згідно копії довідки за № 4536 від 07.11.2007 року, виданої Мукачівським міжрегіональним бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, домоволодіння за адресою м.Мукачево, вул. Куруців,7/7, на праві особистої власності належало [PERSON]. 26 листопада 2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування домоволодіння, згідно якого дарувальник [PERSON] передає (дарує) майно, а саме належне їй на праві приватної власності домоволодіння за номером 7 літ. А (сім, літ. А), яке знаходиться за адресою Україна, Закарпатська область, місто Мукачево, вул. Куруців (колишня вулиця Танкістів), у власність обдаровуваного [PERSON], факт родинних відносин відсутній, безоплатно, який в свою чергу приймає в дар вказане домоволодіння. Договір посвідчений приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 2762. Даний факт також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за індексним номером 74079404 від 26.11.2016 року, відповідно до якого власником домоволодіння, обєктом житлової нерухомості, за адресою Закарпатська область, м.Мукачево, вул. Куруців, буд. 7 «А» є [PERSON]. Відповідно до копії будинкової книги за вказаною адресою зареєстровані: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]В, [PERSON]В, [PERSON] Згідно акту про відсутність особи за місцем реєстрації понад встановлені строки від 19 грудня 2016 року, особистими підписами [PERSON] та [PERSON] підтверджено факт, що громадянин [PERSON], [INFO] не проживає за адресою [INFO] «А» понад 1 рік, не бере участі в утриманні будинку та не зявляється за вищевказаною адресою. Факт не проживання [PERSON], [INFO] більше 1 року за адресою м.Мукачево, вул. Куруців, 7 «А», також підтверджується заявою [PERSON] від 16.12.2016 року. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами житлового та цивільного законодавства. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 р. відповідно до Закону від 17 липня 1997 р. N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р., Першого протоколу та протоколів N 2, N 4, N 7 та N 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК. Об'єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (статті 379, 382 ЦК). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 ЖК, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише на підставах, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК члени сім'ї власника житла, які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються житловим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім'ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно. Із зазначеного випливає, що виникнення права членів сім'ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а отже, припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім'ї на користування цим будинком. Таким чином, права членів сім'ї власника будинку на об'єкт власності є похідними від прав самого власника. Передбачаючи право власника житлового будинку (квартири) на відчуження цих об'єктів, закон не передбачив при цьому перехід прав і обов'язків попереднього власника до нового власника в частині збереження права користування житлом (житлового сервітуту) членів сім'ї колишнього власника у випадку зміни власника будинку (квартири) (на відміну від договору найму (оренди) житла - статті 810, 814 ЦК). Натомість частина 4 ст. 156 ЖК передбачає збереження такого права користування житлом лише для членів сім'ї, які припинили сімейні відносини з власником будинку, за умови збереження права власності на будинок цього самого власника, тобто при незмінності власника майна. Зазначені висновки не суперечать нормам ст. 47 Конституції України, ст. 9 ЖК, ст. 311 ЦК, враховуючи, що право на житло (користування ним, усунення перешкод у користуванні ним) підлягає захисту лише у випадку порушення прав особи. Саме такими позиціями керувався Верховний Суд України в ухвалах від 6 листопада 2002 р. та від 4 жовтня 2006 р., визнавши, що з припиненням права власності особи на житлове приміщення члени його сім'ї також втрачають право користування цим приміщенням і підлягають виселенню за позовом нового власника. Оскільки відповідач на даний час не є власником будинку та не є членами сімї нового власника, він втратив право на користування даним будинком, тому вимоги позивача є обґрунтованими і такими, що підлягають до задоволення.

Outcome: approved