Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] у власних інтересах та інтересах малолітнього [PERSON], треті особи: Управління Державної міграційної служби України у Полтавській області, Служба у справах дітей Новосанжарської районної державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов обґрунтовував тим, що на підставі рішення Новосанжарського районного суду Полтавської області від 22.11.2013 року було розірвано шлюб між ним та [PERSON] та визначено місце проживання їх спільної дитини [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. На сьогоднішній день [PERSON] та [PERSON] зареєстровані в будинку, що належить на праві приватної власності позивачу [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. З весни 2013 року відповідачка разом з дитиною виїхала від позивача, та стала проживати окремо, тому позивач вважає наявні підстави для втрати відповідачем та сином права користування житловим приміщенням, яке йому належить. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник позов підтримали, просили його задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідачка [PERSON], яка також представляє інтереси дитини, та її представник проти позову заперечують, оскільки іншим житлом вона і дитина не забезпечені, і проживали у позивача , як члени його сім'ї. . Представник третьої особи Новосанжарського районного сектору УДМС України в Полтавській області при розгляді справи покладається на розсуд суду. Представник служби у справах дітей, проти позовних вимог щодо малолітнього [PERSON] - заперечує, оскільки дитина залишиться без реєстрації, а в решті позовних вимог покладається на розсуд суду. Суд заслухавши сторони, думку прокурора, яка вважає, що дитина не втратила право користування житлом, оцінивши надані докази ґрунтуючись на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, прийшов до наступного. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого виконавчим комітетом Новосанжарської селищної ради від 23.12.2004 року, [PERSON] належить будинок по [ADDRESS]. (а.с. 9-10) Згідно з відомостями зазначеними в домовій книзі вказаного домоволодіння, у [PERSON] та [PERSON] зареєстроване місце проживання як постійне з 02.09.2005 року як членів родини [PERSON] (а.с. 16-18). Рішенням Новосанжарського районного суду Полтавської області від 22 листопада 2013 року було розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] та визначено місце проживання їх спільної дитини [PERSON] разом з матір'ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-13). Частини 1 та 4 статті 156 Житлового кодексу Української РСР передбачають, що члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім'ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Статтею 47 Конституції України та ст. 9 ЖК УРСР гарантовано право громадянина на житло. Ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Житлові права охороняються законом, за виключенням випадків, коли вони здійснюються усупереч з призначенням цих прав або з порушенням прав інших громадян чи прав державних і громадських організацій. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до п. 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, яка гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до вимог статті 72 Житлового кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Під час судового розгляду не знайшли свого підтвердження обставини на які посилається позивач, судом встановлено, [PERSON] та [PERSON] припинили проживати за місцем своєї реєстрації у зв'язку з створенням умов [PERSON], які унеможливлювали спільне проживання. Тому суд приходить до висновку, що положення статті 72 ЖК УРСР до даних правовідносин застосовувати не можуть, а позов є безпідставним, оскільки відповідачка і дитина відсутні у домоволодінні не з власної волі. Відповідно до ч. 2 та 3 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім'ї наймача або власника житлового приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов'язані піклуватись про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Представник служби у справах дітей в судовому засіданні не підтримав позовні вимоги [PERSON], оскільки вони порушують права та обов'язки малолітньої дитини [PERSON], вказавши при цьому на обов'язок батька піклуватись про свою дитину, а у разі задоволення позову дитина залишиться без місця реєстрації. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що визнання відповідача і дитини такими, що втратили право на користування житлом буде суперечити інтересам малолітньої дитини (члену сім'ї позивача), оскільки іншим житлом вона не забезпечена. Відповідно до ст. 84 ЦПК України, витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір таких витрат встановлюється законом. Як визначено ст. 88 ч. 1 цього ж Кодексу, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно квитанції № 86 від 06.11.2014 року, витрати відповідача по оплаті правової допомоги адвоката [PERSON]., яка брала участь у справі, складають 1218 гривень. Як визначено ст. 1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» ,розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим рішенням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Як вбачається з матеріалів справи, представник відповідача адвокат [PERSON]. брала участь у судових засіданнях: 06.11.2014 р., 25.11.2014 року = 2 год. 20 хв. Розмір мінімальної заробітної плати в Україні, за вказаний період становить 1218 грн. Таким чином сума компенсації витрат на правову допомогу становить - (1218 грн. х 40%) = 487 грн. 20 коп. - вартість за 1 годину, за 2 год. 20 хв. - 1136 грн. Виходячи з викладеного всього до стягнення за правову допомогу суд визначає розмір в сумі 1136 грн.

Outcome: approved