Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Дочірнього підприємства «Бейкер Тіллі Такс Сервісес» про визнання звільнення незаконним, зміни формулювання причин звільнення та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач працював за трудовим контрактом від 15.01.2014 року на посаді директора ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс». 28.08.2014 року позивач отримав по електронній пошті від відповідача лист про те, що учасниками ТОВ «Бейкер Тіллі Україна» було прийнято рішення припинити з 01.09.2014 року трудовий контракт без пояснень причин прийняття такого рішення. 04.09.2014 року позивач отримав по електронній пошті від відповідача лист, яким був повідомлений про те, що 02.09.2014 року він був звільнений з роботи згідно п. 8 ст. 36 КЗпП України, згідно підстави, передбаченої трудовим контрактом. В даному листі також було зазначено, що позивач звільнений згідно п. 6.5.1 трудового контракту від 15.01.2014 року, а саме в зв'язку з систематичним невиконанням без поважних причин трудових обов'язків. Між тим, жодних доказів систематичності в невиконанні службових обов»язків позивачем відповідачем надано не було. Позивач вважає, що зазначена підстава для звільнення не відповідає дійсності і є неправомірною, оскільки за час роботи в ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісес» відповідач не висував до нього жодних претензій, не було жодних нарікань на його роботу. За час його роботи показники ефективності діяльності підприємства зросли та воно отримало більше прибутків, ніж за цей же період 2013 року та ніяких заборгованостей по зарплаті за вказаний період також не було. Позивач в період з 22-29.08.2014 року перебував у службових відрядження, керуючи підприємством шляхом переписки по електронній пошті. Крім того, позивача було повідомлено про звільнення через два дні після того як він фактично був звільнений, тобто йому не була надана можливість ознайомитись з підставою для звільнення, надати свої пояснення чи заперечення щодо звільнення. За таких обставин позивач просить, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог (а.с. 159 т.2), визнати звільнення за п. 8 ст. 36 КЗпП України незаконним; змінити формулювання причини звільнення на звільнення згідно п. 5 ст. 41 КЗпП України; стягнути з відповідача ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс» шестимісячний середній заробіток у розмірі 107 513,76 грн. та середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 45 005,76 грн. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позову, пояснивши суду, що в період з 22.08.2014 року по 29.08.2014 року позивач був відсутній на робочому місці, причин невиходу на роботу не повідомив, жодних вказівок з приводу його відсутності не надав. Відповідач вважає, що таким чином позивач самоусунувся від покладених на нього посадових обов'язків щодо керівництва підприємством, здійснення ним поточного управління. Негативним наслідком такого недбалого відношення позивача до своїх посадових обов'язків стало виникнення затримок зі сплатою заробітної плати працівникам підприємства, виникнення заборгованості по сплаті податкових та договірних зобов'язань, погіршення в цілому показників роботи підприємства за час керування ним позивачем. Вказала про обізнаність позивача з інструкцією про відрядження та його обов»язку щодо дотримання її вимог щодо видання наказу про відрядження. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 15.01.2014 року між ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс» в особі [PERSON], який діє на підставі протоколу № 56 Загальних зборів учасників ТОВ «Бейкер Тіллі Україна» від 13.01.2014 року, та [PERSON] було укладено трудовий контракт, згідно якого [PERSON] було прийнято на роботу на посаду директора ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс» з 15.01.2014 року. Контракт було укладено строком до 15.11.2014 року. Судом встановлено, що ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс» засноване на власності ТОВ «Бейкер Тіллі Україна». 28.08.2014 року позивач отримав по електронній пошті від ТОВ «Бейкер Тіллі Україна» лист № 343/14 від 28.08.2014 року, в якому повідомлялось, що на підставі аналізу поточної діяльності ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс», ефективного управління та ефективного розпорядження майном ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс», учасниками ТОВ «Бейкер Тіллі Україна» було прийнято рішення про припинення з 01.09.2014 року трудового контракту від 15.01.2014 року. Однак, 01.09.2014 року звільнення позивача не відбулося. 04.09.2014 року позивач отримав по електронній пошті від ТОВ «Бейкер Тіллі Україна» лист № 345/14 від 02.09.2014 року, в якому повідомлялось, що позивача звільнено з роботи з 02.09.2014 року (наказ № 22-к від 02.09.2014 року). Відповідно до наказу № 22-К від 02.09.2014 року [PERSON], директора ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс» звільнено з роботи з 02.09.2014 року, згідно п.6.5.1 трудового контракту, за п. 8 ст. 36 КЗпП України. Підстава для звільнення: протокол загальних зборів учасників ТОВ «Бейкер Тіллі Україна» № 58 від 29.08.2014 року. Згідно протоколу № 58 Загальних зборів учасників ТОВ «Бейкер Тіллі Україна» від 29.08.2014 року на зборах було розглянуто доповідні записки від 29.08.2014 року головного бухгалтера [PERSON] щодо відсутності можливості виплатити працівникам ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс» заробітної плати за серпень 2014 року у зв'язку з відсутністю директора [PERSON] та щодо наявності простроченої дебіторської заборгованості перед ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс» та те, що з боку директора [PERSON] відсутні будь-які дії пов'язані з вирішенням питання щодо закриття існуючої заборгованості. Також на зборах було розглянуто доповідні записки головного експерта з податків і зборів ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс» [PERSON] щодо відсутності директора [PERSON] на роботі з 22.08.2014 року по 29.08.2014 року. На Загальних зборах було одностайно вирішено звільнити з 02.09.2014 року директора ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс» [PERSON] Згідно п. 8 ч. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є, зокрема, підстави, передбачені контрактом. Відповідно до п. 6.5.1 трудового контракту цей контракт припиняється у випадку систематичного невиконання керівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього цим контрактом. У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках: систематичного невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, якщо до працівника раніше застосовувалися заходи дисциплінарного чи громадського стягнення. За змістом ст.. 149 КЗпП України до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Пунктом 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року «Про практику розгляду судами трудових спорів» визначено, що у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясувати, в чому конкретно проявилось порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3, 4, 7, 8 ст. 40 і п. 1 ст. 41 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. В обґрунтування позовних вимог, позивач [PERSON] зазначив, що на час складання актів про його відсутність на робочому місці він перебував у службових відрядженнях, які не оформлялись документально через відсутність нормативно-правового регулювання даного питання на підприємстві. Так, наказом Міністерства фінансів України № 59 від 13.03.1998 року була затверджена Інструкція про службові відрядження в межах України і за кордон. 17.03.2011 року до зазначеної Інструкції були внесені зміни, згідно яких, ця Інструкція є обов'язковою для підприємств, установ та організацій, які повністю або частково утримуються (фінансуються) за рахунок бюджетних коштів, проте ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс» не є таким підприємством. Отже, із зазначеної дати питання направлення працівників підприємств, які не фінансуються за рахунок бюджетних коштів, у відрядження вирішується внутрішніми нормативними актами відповідного підприємства. В судовому засіданні представник відповідача надав суду копію Інструкції про службові відрядження, яка затверджена наказом в.о. директора ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс» [PERSON] від 06.01.2014 року. Разом з тим, відповідачем не було надано доказів, що позивач при прийнятті на роботу був ознайомлений з даною Інструкцією. Слід також звернути увагу на ту обставину, що в Статуті ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс», затвердженого Загальними зборів учасників ТОВ «Бейкер Тіллі Україна» від 27.08.2013 року, відсутнє жодне посилання на те, хто має право виконувати обов'язки директора ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс» в разі його відсутності на роботі. При цьому, відповідно до п.п. 3.2.3 трудового контракту позивачу було надано повноваження підписувати від імені товариства угоди, договори, в тому числі зовнішньоекономічні. З цього випливає, що робота позивача була пов'язана з частими відрядженнями, про що позивачем надано докази (а.с. 205-250 т.1, а.с. 1-64 т.2). Як вбачається з обгрунтованості для звільнення позивача, то підставами для цього були доповідні записки та акти про відсутність на роботі позивача, а саме: -доповідна записка від 29.08.2014 року, подана головним бухгалтером за суміщенням ТОВ «Бейкер Тіллі Україна Бухгалтерські Послуги» [PERSON], в якій зазначено, що станом на 29.08.2014 року нарахована заробітна плата за серпень 2014 року, але через відсутність розпорядження від Тіллі здійснити виплату заробітної плати працівникам та сплати всіх необхідних податків з виплати заробітної плати неможливо (а.с 84); -доповідної записки від 29.08.2014 року, поданої головним бухгалтером за суміщенням ТОВ «Бейкер [PERSON] Україна Бухгалтерські Послуги» [PERSON], в якій зазначено, що станом на 29.08.2014 року перед Дочірнім підприємством "Бейкер Тіллі Такс Сервісес" виникла прострочена дебіторська заборгованість по договорах: №26/13-TS від 17.12.2013 року, №24/13-TS від 18.11.2013 року, через наявну заборгованість за вищезазначеними договорами виникли податкові зобов'язання перед бюджетом, нараховані податки були сплачені у відповідні періоди, тим самим, підприємство несе фінансові збитки. Виникла прострочена кредиторська заборгованість по договорах: №27/13-TS від 27.12.2013 року, №16/14-TSвід 16.04.2014 року, №21/14-TS від 29.04.2014 року (а.с. 85); -доповідної записки головного експерта з податків і зборів [PERSON] від 29.08.2014 року про відсутність на роботі [PERSON], з якої вбачається, що позивач був відсутній на роботі з 22.08.2014 року по 29.04.2014 року (а.с. 90). Також в матеріалах справи наявні Акти про відсутність [PERSON] на роботі 26.08.2014 року, 27.08.2014 року, 28.08.2014 року, 29.08.2014 року, 01.09.2014 року, 02.09.2014 року, 03.09.2014 року, 04.09.2014 року (а.с. 91-98). Відсутність в приміщенні офісу підприємства відповідача позивача фізично не заперечується сторонами та пояснюється позивачем як перебування у службових відрядженнях, дослідження чого судом було наведено вище. З приводу доповідної записки головного бухгалтера [PERSON] щодо наявності простроченої дебіторської заборгованості перед ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс» та те, що з боку директора [PERSON] відсутні будь-які дії пов'язані з вирішенням питання щодо закриття існуючої заборгованості, що в подальшому стало підставою для його звільнення, судом було встановлено наступне. Так, в доповідній записці головного бухгалтера від 29.08.2014 року зазначається про дебіторську та кредиторську заборгованість за наступними договорами: № 26/13-ТS від 17.12.2013, № 24/13- ТS від 18.11.2013 року; № 27/13- ТS від 27.12.2013 року; № 16/14- ТS від 16.04.2014 року, № 21/14- ТS від 29.04.2014 року. В той же час в протоколі № 58 Загальних зборів учасників ТОВ «Бейкер Тіллі Україна» від 29.08.2014 року мова йде вже про інші договори, за якими виникла заборгованість, а саме: №26/13- ТS від 17.12.2013, №1/14- ТS від 14.01.2014 року, № 3/14 - ТS від 14.01.2014, № 24/13- ТS від 18.11.2013 року; № 2/14- ТS від 14.01.2014 року. При цьому, судом були задоволені клопотання сторони позивача про витребування у відповідача договорів, по яким у зв»язку з відсутність [PERSON] на роботі за періо з 22-29.08.2014 року, виникла заборгованість по сплаті податків чи інших платежів. Між тим, саме вказаних у доповідній записці договорів суду представником відповідача так і не було надано протягом усього часу розгляду справи. Більше того, як вбачається з аналізу фінансово-господарської діяльності ДП «Бейкер Тіллі України», то за період очолювання його позивачем, зокрема за 1 півріччя 2014 року його прибутки зросли в порівнянні із аналогічним періодом 2013 року (т.3 а.с.24-55). Крім того, посилання сторони відповідача як на підставу для невиконання позивачем своїх службових обов»язків - невиплата заробітної плати за серпень 2014 року, взагалі є безпідставною з огляду на те, що допитана в суді [PERSON] вказала про виплату авансу за серпень і передачу ключа від системи клієнт-банк іншій особі, що за його допомогою могла здійснювати від імені підприємства будь-які платежу, в тому числі і оплату заробітної плати. Більше того, не можна вважати невиплату заробітної плати за серпень станом на 29.08.2014 року, тобто на час коли календарні дні у вказаному місяці ще не завершились. В судовому засіданні допитана в якості свідка [PERSON] не змогла пояснити про які конкретно договори йшла мова в доповідній записці та про причини виникнення кредиторської чи дебіторської заборгованості за цими чи іншими договорами. Вказала про виплату за цей період працівникам авансу по зарплаті за серпень 2014 року. В кінці серпня необхідно було платити ПДВ, але позивача не було на роботі, тому підписати документи було нікому, хоча вказала про наявність на підприємства системи Кліент-банк, ключ від користування якої позивач передав [PERSON]. З аналізу вказаних встановлених судом обставин у справі не вбачається про існування будь-яких підстав для висновку про невиконання службових обов»язків позивачем за період з 22-29.08.2014 року, що стало підставою для його звільнення в подальшому. Також, аналізуючи викладене вище та виходячи із змісту ст.. 149 КЗпП України, з якої випливає, що до застосування дисциплінарного стягнення власник зобов'язаний зажадати від працівника письмові пояснення. Відсутність таких пояснень не перешкоджає застосуванню стягнення, якщо власник зможе довести те, що пояснення від працівника він зажадав, але працівник їх не дав. Як правило, таким доказом є акт, складений за підписом кількох осіб на підтвердження відмови працівника дати пояснення по суті порушення трудової дисципліни. Крім того, дана норма дає право власникові вибирати вид стягнення, але зобов'язує його враховувати при цьому цілу низку факторів: 1) ступінь тяжкості вчиненого проступку; 2) заподіяну порушенням шкоду; 3) обставини, за яких вчинено проступок; 4) попередню роботу працівника. Власник при застосуванні такого крайнього заходу, як накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, обмежився лише доповідними записками головного бухгалтера [PERSON] та головного експерта з податків і зборів ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс» [PERSON] Від самого позивача не було відібрано жодних пояснень з приводу обставин, викладених у доповідних записках та не було навіть запрошено на Загальні збори учасників ТОВ «Бейкер Тіллі Україна», де вирішувалось питання про звільнення позивача з роботи. За час розгляду справи відповідач не довів, що позивач систематично не виконував без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором і таких доказів судом здобуто не було. Таким чином, позивача було звільнено з порушенням норм трудового законодавства, а тому суд вважає за необхідне визнати незаконним звільнення [PERSON] згідно п. 8 ст. 36 КпП України, тобто з підстав, передбачених контрактом. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги, сторона позивача просить суд змінити причину формулювання звільнення позивача на звільнення за п.5 ст.41 КЗпП України. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, крім підстав, передбачених статтею 40 цього Кодексу, трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний також у випадках припинення повноважень посадових осіб. Вказана стаття передбачає підстави для розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу, а тому може бути застосована як підстава звільнення позивача. Зокрема, норму частини першої статті 41 КЗпП України було доповнено пунктом 5 на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо захисту прав інвесторів» від 13 травня 2014 року № 1255-VII. Вказаний Закон набрав чинності 1 червня 2014 року та метою його прийняття було покращення інвестиційного клімату шляхом надання інвесторам (власникам) господарських товариств права звільняти посадових осіб (керівників, членів виконавчих органів) без зазначення причин, а також узгодження в цьому контексті норм трудового та господарського законодавства. Як гарантію в таких випадках передбачено виплату працівникам вихідної допомоги в розмірі не менше, як шестимісячний середній заробіток ( ст.44 КЗпП). Викладена норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються. Відтак, пункт 5 частини 1 статті 41 КЗпП України стосується посадових осіб господарських товариств, яким також є підприємства відповідача, що обґрунтовує необхідність задоволення його позовних вимог в частині зміни формулювання причин його звільнення на п.5 ч.1 ст.41 КЗпП України. У відповідності до ч. 3 ст. 235 КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильним або таким, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов'язаний змінити формулювання і вказати в рішенні причину звільнення у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на відповідну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату йому середнього заробітку за час вимушеного прогулу в порядку і на умовах, передбачених частиною другою цієї статті. Оскільки судом не було встановлено систематичного невиконання позивачем [PERSON] без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим контрактом, як на керівника ДП «Бейкер Тіллі Таке Сервісс», суд вважає, що відсутні підстави для звільнення позивача за п. 8 ст. 36 КЗпП України. За таких обставин суд вважає за необхідне змінити формулювання звільнення [PERSON] на звільнення згідно п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України. За змістом ст. 44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України, виплачується вихідна допомога у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток, що вказує на необхідність стягнення з відповідача на користь позивача вказаної допомоги. Позивачем надано розрахунок середньомісячної заробітної плати, який здійснений у відповідності до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року, а тому суд приймає його до уваги. Згідно розрахунку середньомісячна заробітна плата позивача становила 17 918, 96 грн. Таким чином, шестимісячний середній заробіток, який підлягає виплаті позивачу у зв'язку із звільненням на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України становить 107 513,76 грн (17 918,96*6 місяців). Відповідно до пп. 7.1 трудового контракту, даний контракт був укладений строком до 15.11.2014 року. 02.09.2014 року позивача було незаконно звільнено. У період з 02.09.2014 року (день звільнення позивач) до 15.11.2014 року (дата закінчення трудового контакту) становить 54 робочих дні. Як вже було встановлено судом, про що позивачем надано відповідний розрахунок, середньоденна заробітна плата позивача складала 833,44 грн. Отже, середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача складає 45 005,76 грн. ( 833,44 грн *54 робочих дні), оскільки саме вказану суму просить стягнути позивач, а суд розглядує справи виключно в межах заявлених вимог та на підставі наданих доказів (ч.1 ст.11 ЦПК України). Враховуючи викладене вище, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача шестимісячний заробіток у розмірі 107 513,76 грн та середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 45 005,76 грн. Суд, оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позивачем надано достатньо доказів на підтвердження своїх позовних вимог, позовні вимоги є такими, що ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. Виходячи з вимог ч. 3 ст. 88 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 1525, 18 грн.

Outcome: approved