Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-04 00:00:00

Звернувшись до суду з позовом та уточнивши позовні вимоги (а.с. 29), позивач [PERSON] просить визнати [PERSON] такою, що втратила право на користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS].Позов мотивував тим, що він є власником будинку за зазначеною адресою. З 1981 року до 2003 року сторони знаходилися в шлюбі, у зв*язку з чим відповідачка як дружина була зареєстрована в будинку позивача. Після розірвання шлюбу відповідачка виїхала до іншого місця проживання та вивезла всі свої речі, тобто з 2003 року не проживає в будинку позивача, добровільно знятися з реєстрації в будинку позивача не бажає. Позивач є пенсіонером, інвалідом, тому через наявність реєстрації відповідачки в його будинку він змушений сплачувати комунальні послуги за себе і відповідачку. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені вимоги, надав пояснення аналогічні викладеним в заяві, доповнивши, що 27.05.2003 року відповідачка добровільно покинула його власний будинок за адресою: [ADDRESS] через їх розлучення. Ніяких перешкод у користуванні будинком відповідачу не чинилося. На прохання позивача знятися з реєстрації відповідачка не відреагувала. В будинку зареєстровані позивач та відповідачка. В подальшому позивач [PERSON] в судове засідання не з*являвся, про час та місце судового розгляду був повідомлений належним чином, до суду надав заяву про розгляд справи у його відсутності,про винесення заочного рішення не заперечував.( а.с. 33, 41) Відповідачка в судове засідання не з»явилася, будучи належним чином повідомленою про час та місце слухання справи та не повідомила про причини неявки ( а. с. 18, 25, 39) У зв'язку з чим суд вважає можливим, згідно ч.4 ст. 169 ЦПК України, розглянути справу у відсутності відповідача та відповідно ст. 224 ЦПК України ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів Свідки [PERSON] і [PERSON], сусідки позивача, в судовому засіданні пояснили, що відповідачка [PERSON] більше 10 років не мешкає у будинку позивача за адресою: [ADDRESS],оскільки сама добровільно і за своєю ініціативою покинула будинок після розлучення з позивачем. З тих пір позивач у своєму будинку проживає один. Суд, вислухавши пояснення позивача, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню, з наступних підстав. Згідно з витягом про державну реєстрацію прав від 25.10.2012 року житловий будинок за адресою: [ADDRESS] належить позивачу [PERSON],на праві приватної власності ( а.с. 5) Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону N475/97-ВР від 17 липня 1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст. ст. 16, 386, 391 ЦК. Права власника житлового будинку, квартири визначені статтею 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до положень ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов'язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку встановлених законом. Відповідно до відомостей наданих на СГІРФО Дебальцевського МВ ГУМВС України (а.с.40) відповідачка [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] з 14.05.1982 року. Відповідачка [PERSON] є колишньою дружиною позивача, тому суд до виниклих правовідносин вважає за необхідне застосувати положення ч.2 ст.405 ЦК України, відповідно до якої член сім»ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім»ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. В судовому засідання було встановлено,що відповідачка [PERSON] не мешкає в спірному будинку з 2003 року без поважних причин, оскільки виїхала з будинку за своєю ініціативою, добровільно, перешкод у користуванні будинком їй не чинилося, що в судовому засіданні підтвердили свідки [PERSON] і [PERSON] Тому порушене право позивача підлягає захисту і вимога про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням будинку [ADDRESS], задоволенню. На підставі ст. ст. 317, 319, 391, ч. 2 ст. 405 ЦК України,

Outcome: approved