Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-12 00:00:00

Заявник представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні (далі ТОККПНЛ) [PERSON] звернулася до суду з заявою про проведення в примусовому порядку госпіталізації [PERSON], [INFO], до психіатричного закладу. В обґрунтування вимог посилається на те, що є достатні підстави для госпіталізації, передбачені законом. В судовому засіданні представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні [PERSON] заяву підтримала і пояснила, що [PERSON] хворіє важким психічним захворюванням, який обумовлює її безпорадність і неможливість самостійно задовольнити основні життєві потреби, суттєву шкоду її здоровю внаслідок психічного стану у разі, якщо їй не буде надана психіатрична допомога. Прокурор заяву про госпіталізацію [PERSON] у примусовому порядку в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню без її згоди підтримав, висловивши думку про доцільність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку. [PERSON] в силу стану здоровя не змогла висловитися з приводу заяви. Законний представник [PERSON] [PERSON] заяву підтримала, надавши пояснення з приводу важкого стану здоровя його дочки, та обставин, які обумовили звернення до медичного закладу для надання допомоги. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив. Громадянка [PERSON] поступила в стаціонар Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні 10.03.2018 року о 14 год. 10 хв. у супроводі мами [PERSON] (яка являється опікуном за рішенням суду) за скеруванням чергового лікаря ТОККПНЛ [PERSON] З анамнезу хвороби пацієнтки відомо, що народилася другою з двох дітей, пологи важкі, ускладнені перинатальною травмою. З раннього дитячого віку відставала в психомоторному розвитку, пізно почала ходити, говорити. Мова залишилася фразовою, погано модульованою. Вчилася в школі інтернаті, закінчила 9 класів. Спеціальності не здобула ніякої. Проживає з мамою, яка нею опікується. З 6 річного віку страждає на енурез (нетримання сечі), який залишається по сьогоднішній день. З дитячого віку перебуває на диспансерному спостереженні у психіатра. Неодноразово лікувалася в психіатричних відділеннях. Остання виписка із стаціонару в 2015 році. Причиною даного поступлення є погіршення психічного стану: не спить вночі, кричить, плаче, відмовляється від їжі, скаржиться на головні болі. [PERSON] була оглянута комісією лікарів та за наслідками огляду комісія прийшла до висновку, що [PERSON] [INFO], страждає на хронічне психічне захворювання, вроджене слабоумство: Помірна розумова відсталість з синдромом емоційно-волевої нестійкості. Вказане захворювання позбавляє здатності [PERSON] критично розуміти і усвідомлювати свої дії. Відповідно до вимог ст. 14 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22.02.2000 року, особа, яка страждає на психічний розлад може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди, якщо її обстеження або лікування можливе лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Рішенням Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 1-1/2016, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-ІП, з наступними змінами, у взаємозвязку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Закон України «Про психіатричну допомогу» виходить із презумпції психічного здоровя особи і таких принципів надання психіатричної допомоги, як законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Стаття 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, п."е" цієї статті дозволяє законне затримання психічно хворих як з метою їх ізоляції від суспільства, так і з метою покращення їх стану. Так, у ст.5 Конвенції встановлено, які вимоги повинні бути дотримані, при затриманні особи, як душевнохворої, а саме: необхідно довести стан психічного розладу; розлад повинен бути таким і такої інтенсивності, щоб було виправданим поміщення особи до лікарні; знаходження в лікарні не може продовжуватися при припиненні такого розладу. Ці ж принципи повинні бути дотримані і при вирішенні питання про госпіталізацію особи в психіатричний заклад в примусовому порядку. Наданими суду пояснення лікаря-психіатра, письмовими доказами суд вважає підтвердженими обставини, які свідчать про те, що [PERSON] хворіє важким психічним захворюванням, який обумовлює її безпорадність і неможливість самостійно задовольнити основні життєві потреби, суттєву шкоду її здоровю внаслідок психічного стану у разі, якщо їй не буде надана психіатрична допомога. Аналізуючи в сукупності вищенаведені обставини, суд вважає, що слід помістити[PERSON] без її усвідомленої згоди на стаціонарне лікування до Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні. На підставі наведеного,

Outcome: approved