Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про розірвання шлюбу. Зазначені позовні вимоги обґрунтовує тим, що шлюб зареєстровано 18 квітня 1996 року, про що зроблено актовий запис №232 відділу реєстрації актів громадянського стану виконкому Тернопільської міської ради народних депутатів Тернопільської області України. Спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки кожен із них має різні погляди на сімейне життя та інтереси, у зв'язку із чим між ними часто виникали сварки та непорозуміння, відповідач не приділяв їй належної уваги, вони припинили спільне проживання та перестали вести спільне господарство. Від шлюбу дітей не мають. Вважає, що примирення між ними є неможливим, оскільки вони втратили почуття любові та поваги. Відзиву на позов та будь-яких заперечень по суті спору від відповідача не надходило. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON], кожен окремо, подали заяви, згідно з якими заявлені позовні вимоги підтримали у повному обсязі та просили розглянути справу в їх відсутності, не заперечили проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, повторно до суду не з'явився, не повідомивши про причини неявки. Відзиву на позовну заяву не подавав. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач згідно з поданою нею письмовою заявою не заперечила проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив такі обставини: 18 квітня 1996 року сторони зареєстрували шлюб, про що зроблено актовий запис №232 відділу реєстрації актів громадянського стану виконкому Тернопільської міської ради народних депутатів Тернопільської області, України. Як слідує з викладених у позовній заяві обставин, якими позивач [PERSON] обґрунтовує свої позовні вимоги, спільне життя з відповідачем не склалося, оскільки кожен із них має різні погляди на сімейне життя та інтереси, у зв'язку із чим між ними часто виникали сварки та непорозуміння, відповідач не приділяв їй належної уваги, між ними втрачені почуття любові та поваги, вони припинили спільне проживання та перестали вести спільне господарство. Від шлюбу дітей не мають. Сім'я сторін фактично розпалася і шлюб носить формальний характер. Згідно зі ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України суд з'ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На цьому ж наголошує Верховний Суд України в п. 10 Постанови Пленуму за № 11 від 21 грудня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" - проголошена Конституцією України охорона сім'ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. За вказаних обставин судом установлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача, що мають істотне значення, тому відповідно до ст. 112 Сімейного кодексу України, шлюб підлягає до розірвання. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 110, 112, ч. 2 ст. 115 Сімейного кодексу України,

Outcome: approved