Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-02 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство «Державний експортно імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанку» у м.Харкові звернувся до суду з позовом, в якому просить суд стягнути з[PERSON] ,\~ [INFO] , (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) суму заборгованості за Договором про відкриття у рамках зарплатного проекту карткового рахунку та кредитної лінії від 15.01.2014 року №8192960600БД2014-01 у сумі 9135 грн. 13 коп., яка складається з наступного: 2949 грн. 49 коп. заборгованість за основним боргом, 2946 грн. 39 коп. заборгованість по процентам, 803 грн. 66 коп. пеня, нарахована на прострочену заборгованість по процентам, 919 грн. 03 коп. пеня, нарахована за прострочену заборгованість за основним боргом, 291 грн. 14 коп. три проценти річних, 1225 грн. 42 коп. інфляційне збільшення суми боргу, а також сплачений судовий збір за подання позовної заяви у розмірі 1762 грн. [PERSON] в свою чергу звернулася до суду з позовом до АТ«Укрексімбанк»,\~в уточненій\~редакції якого\~просить суд\~сягнути на\~її користь\~моральну шкоду\~у розмірі\~2\~703\~377\~ грн.\~ В обгрунтування первісного позову зазначено, що 15.01.2014 року між ПАТ «Укрексімбанк» в особі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Харкові та [PERSON] було укладено Договір про відкриття у рамках зарплатного проекту карткового рахунка та кредитної лінії № 8192960600 БД2014-01, відповідно до умов якого останній було відкрито кредитну лінію для проведення операцій з використанням картки з лімітом заборгованості не більше 3000,00 грн. терміном користування до 30.01.2017 з оплатою процентів в розмірі 36% річних. Кредитним договором передбачено надання позивачем відповідачу кредиту на певних умовах, а відповідач зобов`язаний виконувати усі умови кредитного договору (п.п.4.2.15, 4.2.16, 5.5, 7.3-7.8 Кредитного договору). Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором банк виконав своєчасно та повністю, надавши [PERSON] , в розпорядження грошові кошти за договором. У зв`язку із припиненням відповідачем платежів за кредитним договором, порушенням відповідачем своїх зобов`язань по сплаті відсотків та погашенню кредиту, відповідно до умов договору, була нарахована пеня у відповідності до п. 8.1.1 Кредитного договору. За відповідачем [PERSON] існує заборгованість за договором про відкриття у рамках зарплатного карткового рахунку та кредитної лінії №8192960600БД2014-01 від 15.01.2014 року у розмірі 9135,13 грн., яка складається: -Заборгованість за основним боргом\~2949,49 грн.; -Заборгованість за процентами\~2946,39 грн.; -Пеня, нарахована на прострочену заборгованість за процентами\~803,66 грн.;-Пеня, нарахована на прострочену заборгованість за основним боргом\~919,03 грн.; -Три проценти річних\~291,14 грн.; -Інфляційне збільшення суми боргу\~1225,42 грн. В обгрунтування зустрічного позову [PERSON] зазначила, що відповідачем порушені її права споживача захищені ст. 42 ч.4 Конституції України. Так, відповідно до укладеного договору про відкриття кредитної лінії (у рамках зарплатного проекту від 15 січня 2014 року - п.п.4.3.11, 5.4,7.3,7.4 банк зобов`язався робити списання (договірне списання) заборгованості за кредитом та овердрафтом на власний розсуд, любу суму у межах заборгованості, що є належною якістю послуги відповідно ст. 1 ч.13 Закону України «Про захист прав споживачів». На думку позивача за зустрічним позовом, відповідач не надавав якісну послугу, з огляду на те, що він не виконав взяті на себе зобов`язання, передбачені договором, оскільки за весь період дії Кредитної лінії з 15.01.2014 року по 15.01.2017 року ні разу не зробив списання поп тілу кредиту, а робив списання лише відсотків, вона ж, в свою чергу, вважала, що відповідач сумлінно виконує умови договору, списує не лише відсотки, а і тіло кредиту, була переконана, що заборгованості у неї немає. Як наслідок невиконання відповідачем п.п.4.3.11, 5.4.,7.3, 7.4 умов договору, є порушення ст. 1 ч.13 Закону України «Про захист прав споживачів» оскільки неможливо вважати послугу надану банком належної якості з огляду на те, що вона не відповідає умовам договору, ст. 1 ч.15 Закону України «Про захист прав споживачів». Окрім того, у 2015 році вона звільнилася з роботи. Згідно п.4.3.5, 4.3.5.4.11.1.8 Договору у разі звільнення з роботи банк має право внести її картки до стоп листу з обов`язковим повідомленням її по телефону. Якщо би банк сумлінно виконував вимоги п. 5.4 Договору та п.7.3; 7.4 Договору, на думку позивача, у неї не було б такої заборгованості. Також позивач зазначає, банк порушив захищене законом її право споживача на належну, без недоліків, якість товару, що призвело до виникнення її боргу та подачу банком позову. У зв`язку з чим позивач вважає, що у неї виникло право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок протиправних дій зі сторони банку, оскільки ці дії призвели до судового процесу. За цей час її психічний стан погіршився, зі сторони представників банку лунали погрози, вона стала знервована, від чого страждає її особисте життя, інколи впадає у депресію, через відчуття безвихідності і всесильної несправедливості. Позивач була вимушена звернутися до фахівця в галузі психології для виконання дослідження з розрахунком заподіяної їй моральної шкоди, яка відповідно дослідження складає 2 703 377 грн. У ході судового розгляду представник Акціонерного товариства «Державний експортно імпортний банк України» підтримав первісний позов у повному обсязі, просив його задовольнити, надала суду пояснення аналогічні викладеним у первісній позовній заяві, у задоволенні зустрічного позову просила відмовити у повному обсязі, вважаючи його необґрунтованим і безпідставним, надали суду відзив на зустрічну позовну заяву. У судовому засіданні відповідач за первісним позовом та її представник первісний позов не визнали у повному обсязі, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, зустрічні позовні вимоги підтримали у повному обсязі, просили його задовольнити, надали суду відповіді на відзиви на зустрічну позовну заяву, також просили суд застосувати строк позовної давності до первісних позовних вимог. Суд, вислухавши пояснення осіб, які беруть участь у справі, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає, що первісні позовні підлягають задоволенню, як такі, що найшли своє підтвердження у ході судового розгляду, а зустрічний позов не підлягає задоволенню, як необґрунтований і безпідставний, з наступних підстав. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що предявляється особі. Ключовими принципами статті 6 є верховенство права та належне здійснення правосуддя. Ці принципи також є основоположними елементами права на справедливий суд. Як вказує у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини, згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобовязаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до ч. 1 ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав свобод чи законних інтересів. \~Статтею 16\~ЦК встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. \~\~\~\~Особа вільна у виборі способу способі захисту цивільних прав судом. \~\~\~Разом з тим, передбачені ст. ст. 12 і 13\~ЦПК України засади змагальності та диспозитивності цивільного судочинства визначають основні правила, в межах яких мають діяти особи, що беруть участь у справі, та суд при вирішенні справи. \~\~\~\~Згідно ч.3 ст.12\~ЦПК України кожна сторона у цивільному судочинстві повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. \~\~\~Суд, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим законом випадках. \~\~Відповідач, зі свого боку, зобов`язаний довести обставини, посилаючись на які він заперечує проти позову. \~\~Згідно позиції Верхового Суду України, що викладена у постанові Пленуму «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18.12.2003 року «Про судове рішення у цивільній справі» вбачається, що оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи та інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. \~\~Статтями 78, 81\~ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У ході судового розгляду встановлено, що 15.01.2014 року між ПАТ «Укрексімбанк» в особі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Харкові та [PERSON] було укладено Договір про відкриття у рамках зарплатного проекту карткового рахунка та кредитної лінії № 8192960600 БД2014-01, відповідно до умов якого останній було відкрито кредитну лінію для проведення операцій з використанням картки з лімітом заборгованості не більше 3000,00 грн. терміном користування до 30.01.2017 року з оплатою процентів в розмірі 36% річних. Кредитним договором передбачено надання позивачем відповідачу кредиту на певних умовах, а відповідач зобов`язаний виконувати усі умови кредитного договору (п.п.4.2.15, 4.2.16, 5.5, 7.3-7.8 Кредитного договору). Взяті на себе зобов`язання за кредитним договором банк виконав своєчасно та повністю, надавши [PERSON] , в розпорядження грошові кошти за договором. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 року за №567 тип Публічного акціонерного товариства «Державний експортно імпортний банк України» змінено з публічного на приватне та перейменовано в Акціонерне товариство «Державний експортно імпортний банк України», 29.07.2019 року державним реєстратором Голосіївської районної у місті Києві державної адміністрації здійснено державну реєстрацію змін до Статуту АТ «УКРЕКСІМБАНК», внесених Постноою КМУ від 05.06.2019 року за №567 шляхом викладення Статуту АТ «УКРЕКСІМБАНК» в новій редакції. Відповідно до п. 4 Статуту АТ «УКРЕКСІМБАНК», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 05.06.2019 року №567, акціонерне товариство «Державний експортно імпортний банк України» є правонаступником всіх прав та обов`язків публічного акціонерного товариства «Державний експортно імпортний банк України». Нарахування процентів за користування клієнтом кредитом та овердрафтом здійснюється банком у валюті карткового рахунка щомісяця, в останній банківський день місяця та в день припинення дії Кредитної лінії (для процентів за кредитом), виходячи з фактичної заборгованості за кредитом та овердрафтом на початок кожного календарного дня поточного місяця, розмірів процентних ставок, визначених згідно з умовами договору, фактичної кількості календарних днів у поточному місяці та фактичної кількості календарних днів у поточному році. Нарахування процентів за користування кредитом та овердрафтом Банк здійснює починаючи з першого календарного дня, наступного за днем видачі кредиту/виникнення овердрафту, по день повного погашення відповідно кредиту та овердрафту (включно). За таких обставин суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49ЦК України, а також спеціальними нормами\~глави 71 ЦК України. Банк виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, надавши відповідачу кредитні кошти, проте відповідач, в порушення взятих на себе зобов`язань, суму боргу по кредиту не повернув. Таким чином, у зв`язку із припиненням відповідачем платежів за кредитним договором, порушенням відповідачем своїх зобов`язань по сплаті відсотків та погашенню кредиту, відповідно до умов договору, була нарахована пеня у відповідності до п. 8.1.1 Кредитного договору. Відповідно до\~ст.526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог\~ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.1\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. А відповідно до\~ст.629 ЦК України\~договір є обов`язковим для виконання сторонами. Судом встановлено, що\~\~ за відповідачем [PERSON] перед АТ «Державний експортно-імпортний банк України» за договором про відкриття та обслуговування карткового рахунку з видачею платіжної карти в рамках зарплатного проекту від існує заборгованість за договором про відкриття у рамках зарплатного карткового рахунку та кредитної лінії №8192960600БД2014-01 від 15.01.2014 року у розмірі 9135,13 грн., яка складається: -Заборгованість за основним боргом\~2949,49 грн.; -Заборгованість за процентами\~2946,39 грн.; -Пеня, нарахована на прострочену заборгованість за процентами\~803,66 грн.;-Пеня, нарахована на прострочену заборгованість за основним боргом\~919,03 грн.; -Три проценти річних\~291,14 грн.; -Інфляційне збільшення суми боргу\~1225,42 грн. Підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов`язання, відповідно до положень\~ст. 617 ЦК України, судом не встановлено. Клопотання відповідача про застосування строку позовної давності задоволенню не підлягає через те, що договір про відкриття у рамках зарплатного проекту карткового рахунку та кредитної лінії №8192960600БД2014-01 було укладено сторонами 15 січня 2014 року, строк дії договору 60 місяців, тобто вищевказаний договір дійсний до 15 грудня 2018 року і не прив`язаний до строку дії платіжної картки. Початок перебігу трирічного строку позовної давності розпочинається з 15 грудня 2018 року та закінчується 15 грудння 2021 року. Позов Акціонерного товариства «Державний експортно-імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанк» у м. Харкові до [PERSON] , про стягнення заборгованості було подано до суду 27 вересня 2019 року, тобто без порушення строків позовної давності. Таким чином, станом на день розгляду справи заборгованість відповідачем не погашена, тому загальна сума боргу 9135,13 грн. підлягає стягненню з відповідача у повному обсязі. Стосовно зустрічних позовних вимог суд зазначає наступне. За змістом\~ст. 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Моральна шкода відшкодовується незалежно від матеріальної шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. А згідно з ч. 3 цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також із врахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Відповідно до п. 3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»\~під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У відповідності до пункту 3\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. За приписами пункту 5 вищезазначеної Постанови Пленуму Верховного Суду України при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди з`ясуванню підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. З вищенаведеного слідує, що для відшкодування моральної шкоди обов`язково необхідна наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 30 січня 2018 року в справі № 804/2252/14. Відповідно до\~ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, при цьому, в силу вимог ч.3 ст.\~12, ч.1 ст.81 ЦПК України, вона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог. Однак, позивачем не надано суду жодного доказу спричинення їй моральної шкоди внаслідок дій позивача, не зазначено та не доведено наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача за зустрічним позовом та настанням будь-яких негативних наслідків внаслідок таких дій для позивача, в тому числі у вигляді моральної шкоди. Окрім того, в ході судового розляду взагалі не доводена будь яка протиправність та неправомірність дій Акціонерного товариства «Державний експортно імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанку» у м.Харкові Також позивач не довів, які саме душевні страждання вона зазнав і в чому вони проявились. Не доведено і те, що внаслідок дій Акціонерного товариства «Державний експортно імпортний банк України» в особі філії АТ «Укрексімбанку» у м.Харкові, у позивача відбулись вимушені зміни у її життєвих чи виробничих стосунках, їх тяжкість, Згідно зі\~ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Відповідно до ст. 8 Загальної декларації прав людини, кожна людина має право на ефективне поновлення у правах компетентними національними судами в разі порушення її основних прав, наданих їй\~конституцією\~або законом. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно зі\~статтею 8 Конституції України\~в Україні визнається і діє принцип верховенства права.\~Конституція України\~має найвищу юридичну силу. У\~статті 129 Конституції України\~закріплені основні засади судочинства. Ці засади є конституційними гарантіями права на судовий захист. Статтею 15 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права\~у разі його порушення, невизнання або оспорювання\~та на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу закріплено\~ст. 16 цього Кодексу. Згідно частини третьої\~статті 13 ЦК України\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні зустрічних позовних вимог. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги\~ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. З урахуванням правової позиції Верховного суду, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки відсутнє порушення визначеним відповідачем прав позивача за зустрічним позовом. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог\~ст. 141 ЦПК України. З відповідача на користь позивача за первісним позовом підлягають стягненню документально підтверджені витрати по оплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved