Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-15 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - виконавчий комітет Центрально-Міської районної у місті ради, про позбавлення батьківських прав, призначення опікуна малолітній дитині та стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини. Просить суд винести рішення, яким позбавити Відповідача [PERSON] , [INFO] , батьківських прав щодо її дитини - малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Призначити Позивача [PERSON] , [INFO] , опікуном його молодшого малолітнього брата [PERSON] , [INFO] . Стягувати щомісячно аліменти з відповідача [PERSON] [INFO] , громадянки України, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , фактичне місце проживання невідоме, на користь опікуна [PERSON] , [INFO] , паспорт [NUMBER] , ІПН [NUMBER] , зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , на утримання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] в розмірі 1/4 частини з усіх видів заробітку (доходів) відповідача, але гарантовано не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня пред`явлення позову, тобто з 15.10.2019 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з*явився звернувся до суду з письмовою заявою у якій просить суд розглянути справу за його відсутністю та без застосування технічного запису, в заочному порядку, задовольнити позов в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, судові повістки направлені їй за адресою реєстраційного обліку не отримує, інформації щодо іншої адреси для листування в порушення вимог ст. 131 ЦПК України суду не надано. Додатково повідомлялася про розгляд справи на сайті суду. За правилами ст.128-130 ЦПК України, відповідач про причини своєї неявки суд не повідомила, не надала суду жодної заяви або клопотання. На думку суду, така поведінка відповідача свідчить про недобросовісне користування правами сторони у цивільному процесі, у зв`язку з чим суд визнає неповажною неявку [PERSON] , та вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, та зі згоди представника позивача, що відповідає положенням ст. ст. 280-282 ЦПК України. Представник третьої особи - служби у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, в судове засідання не з`явилася, надала суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, надала до суду висновок виконкому, щодо можливості позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] [INFO] . Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Проаналізувавши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Так, судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] є старшим братом малолітньої дитини - свого молодшого брата [PERSON] , [INFO] , а відповідач [PERSON] , [INFO] , є матір`ю позивача та малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження (а.с.4,5) Батько позивача та його малолітнього брата - [PERSON] , помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.6). Відповідач ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню свого малолітнього сина [PERSON] , що виявляється у наступному: належним чином не займається вихованням та утриманням сина, самоусунулась від виконання батьківських обов`язків, зловживає спиртними напоями, веде асоціальний спосіб життя, ніде не працює. Вказані факти підтверджуються, наказом від 29 травня 2018 року № 38-П «Про постановку на облік дитини, яка опинилася у складних життєвих обставинах, [PERSON] [INFO] », який прийнятий Службою у справах дітей Виконавчого Комітету Центрально-Міської районної у місті Ради (а.с.8) Із суті вищевказаного наказу вбачається, що малолітній [PERSON] , [INFO] є дитиною позбавленою батьківського піклування з боку матері (Відповідача) починаючи від дня (дати) прийняття Службою у справах дітей вищевказаного наказу, а саме з 29 травня 2018 року і по теперішній час. Станом на теперішній час, минуло більше двох років з моменту коли позивач прийняв на себе виконання обов`язків по вихованню та утриманню свого молодшого брата [PERSON] , який проживає разом з ним однією сім`єю та за однією адресою. Весь цей час позивач один, самостійно забезпечую своєму молодшому брату [PERSON] необхідні умови для проживання та навчання, нормального фізичного та духовного розвитку. З 10 жовтня 2018 року і по теперішній час, Відповідач не виділяла жодних грошових коштів на харчування, одяг, взуття, іграшки, книжки для дитини, забезпечення дозвілля своєї дитини [PERSON] , внаслідок чого усі матеріальні та духовні потреби дитини, забезпечується виключно Позивачем. За весь цей час, Відповідач не проявляла жодної належної уваги до виховання, навчання, здоров`я, життя, утримання та матеріального забезпечення своєї малолітньої дитини (сина [PERSON] ). Останній раз Відповідач цікавилася життям та здоров`ям свого малолітнього сина [PERSON] більше 2 років тому, оскільки, з 10 жовтня 2018 року і по теперішній час, Відповідач взагалі відсутня за адресою свого зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання, своїх контактних даних (адреси, телефону) Відповідач своїм дітям не повідомляє, проживає десь у Вінницькій області, яка знаходиться на відстані більше 200 кілометрів від міста Кривий Ріг і яка не має спільної адміністративно-територіальної межі з Дніпропетровською областю. Даний факт підтверджується, характеристикою на родину [PERSON] за підписом Директора КЗШ № 29 (а.с.9). При цьому, малолітній [PERSON] , має позитивну характеристику (а.с.10) Відповідачка ж має негативну побутову характеристику (а.с.11), в тому числі, з причин: аморального способу життя, регулярно вживала алкогольні напої, залишала дітей без нагляду, тривалий час не проживає за місцем мешкання. Малолітній [PERSON] , [INFO] , проживає разом з Позивачем за адресою [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Квартального комітету № 47 від 25 вересня 2019 року та актом обстеження житлово-побутових умов проживання здобувача освіти від 16 вересня 2019 року (а.с.14,21). Факт реєстрації у встановленому законом порядку місця проживання Позивача за вищевказаною адресою підтверджується також копією паспорту (а.с.25). Відповідач за вищевказаною адресою зареєстрована, але станом на теперішній час фактично не мешкає з 10 жовтня 2018 року. Протиправна бездіяльність Відповідачки полягає в тому, що вона взагалі не виконує будь-яких сімейних обов`язків щодо виховання та розвитку своєї дитини передбачених для неї, як для матері дитини, нормами частини 1 - 4 статті 150 Сімейного кодексу України, котрі передбачають положення відповідно до яких: батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, батьки зобов`язані поважати дитину. У зв`язку з вищевикладеним, відповідно до норм ч. 3 ст. 63 Цивільного Кодексу України, Позивач [PERSON] , [INFO] , згоден бути опікуном свого малолітнього брата [PERSON] , [INFO] . Позивач працює в Товаристві з обмеженою відповідальністю «Ливарно-механічний завод» обрубником термообрубної дільниці фасоносталеливарного цеху, вказаний факт підтверджується, виробничою характеристикою з місця роботи (а.с.13), має наявний стабільний та регулярний дохід у вигляді заробітної плати, що підтверджується довідкою про доходи (а.с.13). Крім того його соціально-правовий позитивний статус підтверджується іншими доданими до матеріалів справи документами (а.с.15-20) Згідно висновку служби у справах дітей виконкому Центрально-Міської районної у місті Кривому Розі ради, щодо можливості позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] [INFO] . Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини матір`ю, свідомого нехтування нею своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Відповідно до ст.51 Конституції України та ст.180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ч.2 ст.150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом (ч.1 ст.152 СК України). При цьому, відповідно до ч.4 ст.155 СК України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них.. Право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років (ст.165 СК України). При цьому, особа, позбавлена батьківських прав: 1) втрачає особисті немайнові права щодо дитини та звільняється від обов`язків щодо її виховання; 2) перестає бути законним представником дитини; 3) втрачає права на пільги та державну допомогу, що надаються сім`ям з дітьми; 4) не може бути усиновлювачем, опікуном та піклувальником; 5) не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування); 6) втрачає інші права, засновані на спорідненості з дитиною (ст.166 СК України). Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови №3 від 30.03.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справи про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до положень ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч.ч. 7, 8 ст. 7 Сімейного Кодексу України, при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен керуватися максимальним забезпеченням інтересів дітей. Згідно ч. 4,5 ст. 19 Сімейного кодексу України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення та поновлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування; Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. В даній ситуації Суд звертає увагу, що право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) (пункт 47 рішення Європейського Суду з прав людини (далі Європейський Суд) у справі «Савіни проти України», пункт 49 рішення у справі «Хант проти України»). Тобто, в даному випадку вирішення питання про позбавлення відповідача батьківських прав охоплюється статтею 8 Конвенції і є втручанням у їх право на повагу до свого сімейного життя, яке в свою чергу не є абсолютним. Крім того, відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. А в силу статті 9 Конституції України Конвенція є частиною національного законодавства і закріплює мінімальні гарантії в галузі прав людини, які можуть бути розширені в національному законодавстві, яке в свою чергу в силу взятих на себе Україною зобов`язань не може суперечити положенням Конвенції (стаття 19 Закону України «Про міжнародні договори» від 29 червня 2004 року № 1906-ІV, стаття 27 Віденської конвенції про право міжнародних договорів). Статтею 8 Конвенції гарантовано кожному право на повагу до свого сімейного життя. Втручання у право на повагу до сімейного життя не становить порушення статті 8 Конвенції, якщо воно здійснене «згідно із законом», відповідає одній чи кільком законним цілям, про які йдеться в пункті 2, і до того ж є необхідним у демократичному суспільстві для забезпечення цих цілей (пункт 50 рішення Європейського Суду у справі «Хант проти України»). Досліджуючи питання чи «передбачено втручання у право відповідачів законом» Суд враховує, що процедура, підстави та правові наслідки позбавлення батьківських прав передбачені нормами СК (статті 164-167). Зокрема, відповідно до статті 164 СК батьки можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини (пункт 2 частини першої). Тому, для Суду є беззаперечним те, що втручання у право відповідача має законні підстави, які є чинними протягом періоду, який розглядається. Обговорюючи питання чи відповідало втручання у право відповідача «цілям», про які йдеться в пункті 2 статті 8 Конвенції (інтереси національної та громадської безпеки; економічний добробут країни; запобігання заворушенням чи злочинам; захист здоров`я чи моралі, захист прав і свобод інших осіб) Суд знаходить, що таке втручання спрямоване на захист «прав і свобод» дитини, і відповідно воно має законну мету у значенні пункту 2 статті 8. Визначаючи, чи був захід по втручанню у права відповідача, «необхідним в демократичному суспільстві», Суд, беручи до уваги справу в цілому, буде розглядати підстави, наведені для виправдання застосованого заходу, на предмет їх відповідності та обґрунтованості відповідно до пункту 2 статті 8 Конвенції. Беззаперечно, що аналіз того, що має найкраще задовольняти інтереси дитини, є дуже важливим у таких справах (пункт 53 згадуваного вище рішення у справі «Хант проти України). Так, відповідачу, як матері неповнолітньої дитини в провину ставиться ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, що є правовою підставою для позбавлення батьківських прав (пункт 2 частини першої статті 164 СК). Дане поняття є «оціночним» і підлягає дослідженню в кожному конкретному випадку з урахуванням цілої сукупності чинників і факторів. Зокрема, відповідно до роз`яснень, викладених в пункті 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. На думку Суду врахування обставин, які підпадають під визначення дій особи, як «ухилення від виконання батьківських обов`язків» не вичерпуються наведеним вище переліком і підлягають розширеному тлумаченню залежно від особливостей кожної конкретної ситуації. Повертаючись до обставин даної справи Суд підкреслює, що матеріалами справи підтверджується, що відповідач не приймає участі в навчально-виховному процесі свого сина, не цікавиться здоров*ям дитини. Наведене в своїй сукупності на думку Суду може свідчити про ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків. При цьому, в даній конкретній ситуації Судом враховується, що з іншої сторони держава має позитивний обов`язок вживати виважених і послідовних заходів зі сприяння возз`єднанню дітей зі своїми біологічними батьками, дбаючи при досягненні цієї мети про надання їм можливості підтримувати регулярні контакти між собою та якщо це можливо, не допускаючи розлучення братів і сестер (пункт 52 згаданого вище рішення Європейського Суду у справі «Савіни проти України»). Але реалізація таких обов`язків держави також вимагає від відповідача активних дій, які б свідчили про їх бажання скористатись такою допомогою держави. Проте, в даній справі відповідач жодного разу не звернувся до уповноважених органів держави з метою захисту прав своєї дитини, сприянні йому будь-яким чином реалізувати свої батьківські обов`язки. Суд зауважує, що сам факт ігнорування відповідачем позову свідчить про його небажання реалізувати батьківські права відносно своєї доньки. За таких обставин позбавлення батьківських прав не призведе до відібрання дитини у батька, оскільки він з нею не проживає протягом тривалого часу, так само даний захід не виключає можливість побачення батька із своєю дитиною. Тобто, позбавлення батьківських прав відповідача фактично не змінить тривалу існуючу ситуацію між матір`ю та дитиною. Окремо Суд наголошує, що застосовуваний захід не є виключно безстроковим і відповідач має право у випадку зміни його поведінки на поновлення батьківських прав в порядку передбаченому СК (стаття 169). В правовідносинах, що склались між сторонами, Суд не знаходить підстав для попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини і покладення на органи опіки та піклування контролю за виконанням батьківських обов`язків, оскільки відповідачу надавалась можливість та час для виправлення свого ставлення до виховання дитини, такий час у неї був і протягом судового розгляду, але виходячи з наведених вище обставин, мати дитини таких заходів не вжила. Отже, зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, Суд розцінює як ухилення від виховання дитини відповідачем, свідомого нехтування ним своїми обов`язками і не бажанням виконувати їх, що є підставою для позбавлення батьківських прав. В даній конкретній ситуації існують виключні обставини, за яких відповідач може бути позбавлена батьківських прав, що не суперечить статті 9 Конвенції про права дитини, статті 8 Конвенції (див. наприклад пункт 59 рішення Європейського Суду у справі «Ньяоре проти Франції»), і в такому випадку Судом на перше місце ставляться «якнайкращі інтереси дитини» оцінка яких включала в себе оцінку і знаходження балансу між усіма елементами, необхідними для прийняття рішення в даному випадку стосовно даної особи (див. пункт 47 Зауважень загального порядку Комітету ООН з прав дитини № 14 (2013) про право дитини на приділення першочергової уваги якнайкращому забезпеченню його інтересів (Пункт 1 статті 3). Судом встановлено, що відповідач не цікавиться вихованням, навчанням сина, не утримує його, та не бачиться з ним тобто свідомо ухиляється від виховання свого сина та нехтує своїми обов`язками, а тому є всі підстави позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] [INFO] . Відповідно до пункту 4 частини 3 статті 175 ЦПК України, в даному випадку способами захисту сімейного права дитини на забезпечення належного виховання та сімейну (родинну) опіку є: позбавлення Відповідача батьківських прав щодо свого малолітнього сина [PERSON] , як матері, яка ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини,що передбачено нормами п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, призначення Позивача опікуном його молодшого малолітнього брата [PERSON] , який позбавлений батьківського піклування, що передбачено нормами ст. 58, ч. 3 ст. 60 Цивільного Кодексу України. Вимоги щодо призначення опікуна, які передбачені положеннями ч. 2 та ч. 4 ст. 63 Цивільного Кодексу України, у випадку наявні, так як Позивач є повнолітнім дієздатним близьким родичем підопічного та проживає разом з ним однією сім`ю, маю реальну, дійсну можливість виконувати обов`язки опікуна, особисті стосунки між братами доброзичливі, базуються на взаємоповазі та взаємодовірі. Заборони щодо призначення опікуна, які встановлені нормами ст. 64 Цивільного Кодексу України, у даному випадку відсутні. У зв`язку з чим позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання як розподілити між сторонами судові витрати. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами частини 1 статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви немайнового характеру складає 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява подається до суду, та становить 768,40 грн. Отже з урахуванням наведеного з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 768.40 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved