Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-17 00:00:00

Позивач [PERSON] у квітні 2015 року звернулась до Жидачівського районного суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачем [PERSON], мотивуючи позовні вимоги тим, що 15.11.2013 року зареєструвала із ним шлюб від якого [INFO] народилася дочка [PERSON], яка проживає разом із нею та знаходяться на її утриманні. З часом з"ясувалось, що одруження із відповідачем виявилось невдалим, оскільки у них різні інтереси та погляди на життя. Спільне проживання не склалося через постійні суперечки, образи та насильство щодо неї. У серпні 2014 року відповідач перейшов проживати до своїх батьків у Соколівку окремо та за цей час жоден із них не вживав заходів до примирення. Позивач вважає, що їх шлюб носить формальний характер, так як вона втратила до відповідача почуття любові та поваги, просить шлюб розірвати. У судовому засіданні позивачка позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, поскільки за наданий судом строк на примирення ніким із подружжя не було зроблено спроб зберегти сім"ю. Окрім того позивачем подано до суду позов про оспорювання батьківства. Відповідач позов визнав. Суду ствердив, що спільно з позивачем більше року не проживає і миритися ніякого бажання не має. Заслухавши сторін, дослідивши матеріали справи, з'ясувавши фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно із свідоцтвом про одруження серія [NUMBER], яке видано повторно відділом ДРАЦСу Жидачівського районного управління юстиції Львівської області 31.07.2014 р., 15 листопада 2013 року одружились [PERSON] та [PERSON], і дружині після одруження присвоєно прізвище [PERSON] (а.с.9). Свідоцтвом про народження серія [NUMBER], яке видано Соколівською сільською радою [INFO], стверджено, що цього дня народилась [PERSON] та її батьками вказані сторони по справі.(а.с.7). Відповідно ст.24 СК України шлюб має ґрунтуватись на вільній згоді жінки та чоловіка. При цьому ч.3 та ч.4 ст.56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини, примушування подружжя до збереження шлюбних стосунків чи їх припинення є неприпустимим і є порушенням права на свободу та особисту недоторканість. Судом на підставі матеріалів справи встановлено, що відносини між сторонами не склалися, вони не спілкуються, не підтримують ніяких відносин, більше одного років не проживають спільно, фактично сімейні відносини між сторонами відсутні. Як позивач, так і відповідач не мають бажання зберегти сім'ю та перебувати у шлюбі надалі через відсутність взаєморозуміння та взаємоповаги, втрату почуттів. За вказаних обставин, суд приходить до висновку, що застосування будь-яких подальших заходів щодо примирення подружжя, як це передбачає ст.111 СК України, є недоцільним і суперечить інтересам позивача та моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.1 ст.110 СК України суд може розірвати шлюб за позовом одного із подружжя. Отже, встановивши об'єктивні підстави для розірвання шлюбу, передбачені ст.112 СК України, а саме те, що примирення між подружжям неможливе через втрату почуття взаємної любові, фактичне припинення спільних зобов'язань щодо піклування про побудову сімейних відносин на почуттях взаємної любові, дружби, взаємодопомоги, утвердження в сім'ї взаємоповаги, втрату почуття відповідальності подружжя один перед одним, як того вимагає ст.55 СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечить інтересам сторін, що має важливе значення, бажання зберегти сім'ю у сторін відсутнє, що є підставою для розірвання шлюбу, оскільки перешкод, передбачених ч.2 ст.110 СК України, для цього не встановлено. Документально підтверджені судові витрати відповідно до ст.88 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача в користь позивача.

Outcome: approved