Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням у квартирі [ADDRESS] в м. Ужгород. Мотивуючи свої позовні вимоги тим, що на підставі договору купівлі - продажу від 21.07.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого в реєстрі за №538 є власником квартири [ADDRESS], що в м. Ужгороді. Позивач зареєструвала у вказаній квартирі свою доньку [PERSON] Оскільки відповідач почала створювати їй перешкоди у користуванні її власністю - то вона звернулася до суду і як наслідок рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12.09.2013 року відповідача було зобов'язано виселитись із квартири [ADDRESS] в м. Ужгород. На її звернення до МВ ГУ ДМС України в Закарпатській області щодо зняття з реєстрації відповідача вона отримала відмову. Зазначає, що відповідач [PERSON] фактично не проживає у вказаній квартирі з січня 2011 року, однак її реєстрація зумовлює додаткові витрати на утримання квартири, зокрема сплату комунальних платежів. З посиланням на викладене та норми ст. 405 ЦК України, просить суд позбавити [PERSON] права користування житловим приміщенням - квартирою [ADDRESS] в м. Ужгород. Позивач в судове засідання не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку. Надіслала на адресу суду заяву у якій просить розглянути справу без її участі та без участі її представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилася, про час та місце розгляду справи була повідомлена у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляла, клопотань про відкладення розгляду справи, а також заяв про розгляд справи за її відсутності до суду не надходило, відзив на позовну заяву не надіслала, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи принципи рівності сторін, суд дійшов до наступного. Згідно ст. ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] в м. Ужгороді, належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу від 21.07.2005 року, посвідченого приватним нотаріусом Ужгородського міського нотаріального округу [PERSON] зареєстрованого в реєстрі за №2390 /а.с.5/. Згідно з даними витягу з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.02.2014 року № 17478948 власником квартири [ADDRESS] в м. Ужгороді, є [PERSON] на підставі дублікату договору купівлі-продажу виданого 04.02.2014 року , копія приєднана до матеріалів справи./а.с.6/ Як встановлено судом, рішенням Ужгородського міськрайонного суду від 12.09.2013 року зобов'язано МВ ГУ ДМС України в Закарпатській області скасувати реєстрацію [PERSON] у квартирі [ADDRESS] в м. Ужгороді./а.с. 3-4/ Згідно акту перевірки паспортного режиму від 16.09.2014 року затвердженого в.о. директора КП «ЖРЕР №1» відповідач - [PERSON] в квартирі [ADDRESS] в м. Ужгороді, не проживає з січня 2011 року. /а.с.8,20/. Відповідно до ч.2 ст.124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно вимог ч.1 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до вимог ч. 4 ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до вимог ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно вимог ч.1 ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 391 ЦК України визначає, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 150 ЖК України передбачено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок(частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей. Аналогічне положення закону передбачено і ст. 383 ЦК України. Право члена сім'ї власника жилого будинку, який не є співвласником на користування цим будинком відповідно до ст. 156 ЖК України обумовлене наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у даному будинку. Відповідно до ч.4 ст. 156, ч.2 ст. 64 ЖК України до членів сім"ї власника будинку (квартири) належать дружина власника, їх діти і батьки. Членами сім"ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом із власником і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до норм ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як встановлено судом, відповідач по справі є членом сім'ї власника квартири, але не проживає у спірній квартирі без поважних причин більше трьох років. Відповідно до ст. 156 ЖК України члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. За змістом ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь - яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. З урахуванням всіх обставин справи, а також те, що відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості cуд приходить до переконання , що позовні вимоги є обгрунтованими і такими, що підлягають до задоволення , оскільки позивач належними і допустимими доказами довела ті обставини на які посилалася, як на підставу своїх вимог. Відповідно до ч.1 ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати.

Outcome: approved