Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-11 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів (суми боргу, процентів за користування позикою, втрат від інфляції, відсотків). Свій позов мотивує тим, що 11.09.2015 року до нього звернувся відповідач [PERSON] з проханням надати йому у борг на короткий строк 13500 гривень, на що він погодився, за умови повернення вищевказаної суми 14.09.2015 року. Саме на цих умовах вони уклали усний договір позики і на підтвердження отримання коштів, відповідач надав власноруч написану розписку. Відповідач свої зобов'язання щодо повернення коштів не виконав, і на неодноразові звернення позивача про повернення коштів ніяким чином не відреагував. Намагаючись вирішити питання в досудовому порядку, 26.07.2017 року позивач направив відповідачеві письмову претензію, яка була отримана останнім 31.07.2017 року, однак, його вимога знову була проігнорована, що змусило позивача звернутись до суду. Позивач [PERSON] прохає суд стягнути з відповідача [PERSON] на його користь суму боргу в розмірі 13500 гривень, суму процентів в розмірі 4517,99 гривень, суму втрат від інфляції в розмірі 3515,40 гривень, 3% річних в сумі 802,23 гривні. Також прохає стягнути з відповідача понесені судові витрати. В судовому засіданні представник позивача в особі [PERSON] позов підтримав, прохав його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав, мотивуючи тим, що ніяких коштів від позивача [PERSON] не отримував, а розписка була складена, так би мовити, на майбутнє, в рахунок сплати коштів за проведення лекції гр..В.Глеби, який від оплати своєї лекції відмовився і тому коштів витрачено не було. Розписку, отриману від [PERSON], у свій час, [PERSON] відмовився повертати, мотивуючи тим, що загубив її і взагалі вона не була потрібна, оскільки передачі коштів фактично не було . На підставі виниклих між позивачем [PERSON] та [PERSON] неприязних відносин, [PERSON] вирішив звернутись до суду з позовом про стягнення коштів, яких ніколи не давав у борг. В подальшому, відповідач тричі в судові засідання, призначені на 04.12.2017 року, 27.12.2017 року, 12.01.2018 року не з"явився до суду без поважних причин, про час, місце розгляду справи був повідомлений завчасно, належним чином, про що в матеріалах справи маються відповідні поштові повідомлення. Суд, заслухавши сторони, дослідивши матеріали та докази справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. За нормами ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до положень ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність іншій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом частин 1, 2 статті 207 і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов'язанням її повернення), так і дати її отримання. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сум.і або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно правової позиції Верховного Суду України, висловленої у постанові від 02 липня 2014 року при розгляді цивільної справи №6-79цс14, - відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов'язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Отже, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Виходячи зі встановлених обставин та наявних у справі доказів, суд вважає, що розписка [PERSON] від 11.09.2015 року (а.с.5), власноручне написання та підписання якої відповідачем не заперечується, як борговий документ, свідчить про існування між сторонами договірних відносин, а також підтверджує факт укладення договору, і засвідчує отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Наявність у позивача оригіналу вказаного боргового документа є належним та допустимим доказом як факту отримання [PERSON] від [PERSON] та його волевиявлення у строк до 14.09.2015 року повернути борг, так і невиконання відповідачем даного боргового зобов»язання. З детального аналізу змісту боргової розписки від 11.09.2015 року вбачається, що при її складанні сторонами було дотримано всіх істотних умов, а саме зазначено дату її складання, прізвища, ім'я і по батькові сторін, валюту позики, підтвердження укладання договору позики, підпис відповідача [PERSON] Із змісту ст. 1049 ЦК України вбачається, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк на в порядку встановленому договором. Статтею 1050 ЦК України передбачені наслідки порушення договору позичальником. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст.610 ЦК України). За змістом ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ч.2 ст.625 ЦК України). Розрахунок інфляційних втрат за період прострочення та трьох процентів річних здійснений позивачем вірно та не спростований відповідачем. За змістом ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики на рівні облікової ставки Національного банку України лише у тому разі, якщо договір позики не передбачає інших умов. Передбачене у цій нормі право сторін на встановлення умов оплати за користування позикою з урахуванням норм ст.6, ч.1 ст.627 ЦК України слід розуміти як право сторін на визначення саме розміру процентів та порядку їх сплати, а не обрання ними іншого способу оплати (наприклад, у твердій грошовій сумі безвідносно до суми боргу), оскільки закон ст.ст. 536, 1048 ЦК України визначає, що плата за користування чужими грішми встановлюється і нараховується у вигляді процентів на основну суму боргу. Статтею 526 ЦК України передбачено обов'язковість виконання зобов'язання належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. За змістом ст.ст.526, 527 ЦК України належним виконанням зобовязання є, зокрема, виконання його належними сторонами або уповноваженими особами, під якими слід розуміти будь-яку особу, яка має повноваження сторони зобовязання, про що може бути зазначено у договорі або виданій відповідно до закону довіреності. Відповідно, у національній валюті України підлягають обчисленню і стягненню і інші складові грошового зобовязання (пеня, штраф, неустойка, проценти) та виплати, передбачені ст.625 ЦК України. На письмову претензію позивача, яка була направлена на адресу відповідача з мето досудового врегулювання спору, відповідачем відредаговано не було (а.с.6). Отже, враховуючи вищезазначені обставини та норми діючого законодавства, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути 13500 гривень боргу по договору позики; 4517,99 гривень процентів ; 3515,40 гривень інфляційних; 802,23 гривні - 3% проценти річних, а всього 22335 гривень 62 копійки . Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 640 гривень судових витрат, пов"язаних зі сплатою судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved