Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-19 00:00:00

Позивач [PERSON], звернувся до суду з позовом, в якому просить суд ухвалити рішення про зняття з під арешту майна, а саме з житлового будинку [ADDRESS] Свої вимоги мотивує тим, що із 04.08.2000 року позивачу на праві спільної сумісної власності належить 1/2 частина житлового будинку № [ADDRESS]. Так 04.08.2000 року вказаний будинок за спільні сумісні кошти подружжя на підставі договору купівлі-продажу придбала [PERSON] на той час дружина позивача. 19.08.2015 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі № 2-175/49/15 за позивачем визнано право приватної власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку. 02.08.2017 року за позивачем на підставі згаданого рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області було зареєстровано право власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з індексним номером 5248494. Позивач вирішив продати приналежну йому частину житлового будинку, однак нотаріус повідомив позивача, що оформити продаж такого майна наразі неможливо, скільки вказаний будинок перебуває під арештами, які накладені: постановою про арешт майна боржника державного виконавця Шевченківського ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Мойсеєнко О.О. від 30.06.2017 року по виконавчому провадженню № 54228398; постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державного виконавця Бабушкінського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Григорчука П.В. від 18.11.2015 року по виконавчому провадженню № 49421723. Позивач не є учасником вказаних вище виконавчих проваджень тим більше боржником, про їх існування дізнався лише від нотаріуса. Із Автоматизованої системи виконавчих проваджень вбачається, що боржником по таким виконавчим провадженням є колишня дружина позивача - [PERSON]. Однак із 2012 року [PERSON] не має жодного відношення до майна позивача, оскільки шлюб між [PERSON] та позивачем було розірвано ще 02.10.2012 року на підставі рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська по справі №403/10245/12. Відтак позивач змушений звернутись до суду. В судовому засіданні представник позивача вимоги підтримав, просив суд їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явились про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, заслухавши пояснення представника позивача, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Статтею 55 Конституції України установлено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-яким не забороненим законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Частиною 1 статті 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів N 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, що із 04.08.2000 року позивачу на праві спільної сумісної власності належить 1/2 частина житлового будинку № [ADDRESS]. Так 04.08.2000 року вказаний будинок за спільні сумісні кошти подружжя на підставі договору купівлі-продажу придбала [PERSON] на той час дружина позивача. 19.08.2015 року рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області по справі № 2-175/49/15 за позивачем визнано право приватної власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку. 02.08.2017 року за позивачем на підставі згаданого рішення Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області було зареєстровано право власності на 1/2 частину вищевказаного житлового будинку, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності з індексним номером 5248494. Позивач вирішив продати приналежну йому частину житлового будинку, однак нотаріус повідомив позивача, що оформити продаж такого майна наразі неможливо, скільки вказаний будинок перебуває під арештами, які накладені: постановою про арешт майна боржника державного виконавця Шевченківського ВДВС м.Дніпра ГТУЮ у Дніпропетровській області Мойсеєнко О.О. від 30.06.2017 року по виконавчому провадженню № 54228398; постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження державного виконавця Бабушкінського ВДВС Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області Григорчука П.В. від 18.11.2015 року по виконавчому провадженню № 49421723. Позивач не є учасником вказаних вище виконавчих проваджень тим більше боржником, про їх існування дізнався лише від нотаріуса. Із Автоматизованої системи виконавчих проваджень вбачається, що боржником по таким виконавчим провадженням є колишня дружина позивача - [PERSON]. Однак із 2012 року [PERSON] не має жодного відношення до майна позивача, оскільки шлюб між [PERSON] та позивачем було розірвано ще 02.10.2012 року на підставі рішення Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська по справі №403/10245/12. Відповідно до ч.1 ст.59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись по суду з позовом зняття з нього арешту. Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом. Згідно ст.41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів; право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 391 Цивільного кодексу України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Враховуючи встановлений та доведений представником позивача той факт, що позивач набув у приватну власність нерухоме майно 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] в порядку, визначеному законом, то накладання арешту на таке майно в рамках виконавчого провадження із стягнення боргу із сторонньої та чужої для позивача людини, безумовно є безпідставним та необґрунтованим. Таким чином, суд приходить до висновку про можливість задоволення позовних вимог у повному обсязі, оскільки позивачем доведено, а відповідачем не спростовано позовні вимоги. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані, на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved