Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-15 00:00:00

Позивач в позовній заяві та його представники в судовому засіданні просять визнати за позивачем право власності на 1/2 частину будинковолодіння, що знаходиться в смт.Товсте, провулок Шевченка 12 Заліщицького району Тернопільської області, скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно серії САВ №266889, видане на ім'я [PERSON] на підставі рішення виконкому Товстенської селищної ради №114 від 25.12.2007 року та стягнути з відповідачки в користь позивача понесені судові витрати по справі. В підтвердження позовних вимог позивача, його представники в судовому засіданні покликаються на те, що 07.10.1990 року позивачка та відповідач зареєстрували шлюб у Товстенській селищній раді Заліщицького району, актовий запис №31. Рішенням Заліщицького районного суду від 28.03.2016 року даний шлюб розірвано. Рішенням Товстенської селищної ради №б/н від 30.12.1993 року відповідачці було безкоштовно надано у власність земельну ділянку загальною площею 0,1000 га., що в смт.Товсте, провулок Шевченка 12 Заліщицького району для будівництва. В подальшому ними, як подружжям, за спільні кошти, спільними зусиллями проводилось будівництво житлового будинку та господарських споруд на виділеній земельній ділянці. 04.12.2007 року дане будинковолодіння введено в експлуатацію і оскільки земельна ділянка на якій воно розташоване надавалась відповідачці, зареєстровано на її ім'я рішенням виконкому Товстенської селищної ради і видано свідоцтво про право власності. Тому, враховуючи те, що спірне будинковолодіння набуте ними під час подружнього проживання, воно, на думку позивача та його представників, підлягає поділу на рівні частки. Відповідачка не визнає права на 1/2 частку спірного будинковолодіння позивача, право власності на нього оформлено на відповідачку, в добровільного порядку даний спір вирішити не вдалось, тому позивач, як він зазначає, вимушений звертатись до суду. Представники відповідачки в судовому засіданні позову не визнали. Стверджують, що після одруження сторін, батьком відповідачки було вирішено збудувати для доньки житловий будинок, оскільки молоде подружжя проживало в його житловому будинку. В щойно створеного подружжя не було грошей для будівництва і тому всі витрати на це взяв на себе батько відповідачки. Ним було придбано всі необхідні будівельні матеріали, оплачено за всі виконані роботи та надані послуги. Позивач на час здійснення будівництва тільки розпочав свою трудову діяльність, з мізерною зарплатнею. Відповідачка зовсім не працювала, крім цього у них 01.06.1992 року народилась дочка, на утримання якої також витрачались немалі кошти. Тому, представники відповідачки вважають підстави, які наведені позивачем в підтвердження його позовних вимог надуманими та такими, що не відповідають дійсності. Вказують, що спірне будинковолодіння не належить до спільної сумісної власності, оскільки хоча набуте і під час шлюбу, однак за кошти батька одного із подружжя - відповідачки по справі. Заслухавши пояснення представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи із наступного: згідно ст.60 Сімейного Кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст.69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Згідно свідоцтва про шлюб серії І-ИД №125411 від 17.03.2016 року [PERSON] та [PERSON] 07.10.1990 року зареєстрували шлюб в Товстенській селищній раді Заліщицького району Тернопільської області, актовий запис №31. Рішенням Заліщицького районного суду по справі №597/123/16-ц від 28.03.2016 року шлюб між сторонами розірвано. Згідно витягу з рішення 16 сесії 21 скликання №б/н від 30.12.1993 року Товстенської селищної ради [PERSON] безкоштовно передано у приватну власність земельну ділянку площею 0,1000 га. для будівництва, що розташована в смт.Товсте провулок Шевченка 12. В судовому засіданні встановлено, що сторони перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, збудували на наданій відповідачці земельній ділянці спірний житловий будинок. Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії САВ №266889 від 20.02.2008 року власником житлового будинку з господарськими будівлями та надвірними спорудами, що у провулку Шевченка 12 смт.Товсте Заліщицького району являється [PERSON]. Згідно інформаційної довідки Заліщицького РКГ БТІ від 21.04.2016 року про технічний стан нерухомого майна, спірне будинковолодіння складається із: житлового будинку А; літньої кухні Б; сараю В; гаражу Г; воріт з хвірткою І; огорожі ІІ; колодязя К, його вартість складає 1317517,00 грн. Представник відповідачки [PERSON], який також є її батьком в судовому засіданні стверджує, що спірне будинковолодіння зводив він за власні кошти, так як новостворене подружжя [PERSON] коштів для здійснення будівництва не мало. В підтвердження даного факту надав суду докази, зокрема: накладні №153 від 03.05.1993 року, №244 від 13.08.1993 року, № 1017 від 17.11.1997 року, № 251 від 20.08.1993 року, № 70 від 19.09.1993 року, № 287 від 24.09.1993 року, № 13 від 20.03.1993 року, № 71 від 19.09.1993 року; квитанції до прибуткових касових ордерів, товаро-транспортну накладну. Суд оцінюючи дані докази враховує те, що частина накладних виписані на ім'я третіх осіб, які як пояснив в судовому засіданні представник відповідачки не мали жодного відношення до будівництва спірного будинковолодіння, а були працівниками цегельного заводу і в силу фінансової кризи тих років отримували заробітну плату будівельним матеріалом - цеглою. Тому, суд не бере до уваги накладні №№153, 244, 251, 287, оскільки вони не доводять, що придбані по них будівельні матеріали використовувались у будівництві спірного будинковолодіння. Що стосується інших накладних та квитанцій, з них випливає, що дійсно [PERSON] придбавав будівельні матеріали, оплачував вартість наданих в процесі будівництва робіт, товарів та послуг. Цього факту не заперечували в судовому засіданні представники позивача, зокрема його матір - [PERSON], яка пояснила, що дійсно після одруження її син та невістка якийсь час проживали в господарстві [PERSON] Через деякий час було вирішено отримати у власність земельну ділянку в смт.Товсте та розпочати будівництво. До процесу зведення житлового будинку були залучені всі сили та засоби, як зі сторони сім'ї [PERSON] так і з їх сторони. ЇЇ син також тяжко працював на будівництві, після чого мав певні проблеми зі здоров'ям. Представник позивача пригадує, як за власні кошти придбавала вапно у великій кількості для будівництва, доставляла воду для технічних потреб, продукти харчування для приготування обідів робітникам зайнятим на будівництві. Також безліч разів брала участь у будівництві та власними силами допомагала у зведенні житлового будинку для сина з невісткою. ЇЇ власний бетонозмішувач з першого дня робіт і до останнього працював на будівництві спірного будинку. Коштами її сім'ї оплачувалась робота деяких робітників, однак документів для підтвердження даних витрат в неї не збереглось. Також [PERSON] стверджує, що певний час перебувала на заробітках за кордоном, звідки висилала сину гроші, які той витрачав на будівництво та облаштування будинку. Даних обставин не заперечував в судовому засіданні представник відповідачки [PERSON], за виключенням того, що його колишній зять тяжко працював на будівництві. Однак [PERSON] певен, що частка здійснених сім'єю [PERSON] робіт та наданих коштів на будівництво є занадто малою, щоб давати змогу претендувати на 1/2 частку в цьому будинковолодінні. Того факту, що сторони збудували спірний житловий будинок за час спільного проживання та перебуваючи в зареєстрованому шлюбі не заперечувала відповідачка у своєму письмовому запереченні та її представники в судовому засіданні. Згідно ст.61 ч.1 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Тому, суд вважає, що обставина про те, що сторони збудували спірний житловий будинок за час спільного проживання та перебуваючи в зареєстрованому шлюбі не підлягає доказуванню при розгляді даної справи. Відповідачка у своєму письмовому запереченні хоч і визнає факт побудови спірного будинку під час перебування у шлюбі з позивачем, однак наголошує на тому, що грошові кошти задіяні у процесі будівництва не є коштами подружжя, а власними коштами її батька, тому майно не може бути спільною сумісною власністю, а є її особистим майном. Дана позиція відповідачки, як і її представників суперечить положенням статті 57 ч.1 Сімейного кодексу України (особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним до шлюбу; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України). Із даної норми закону випливає, що спірне будинковолодіння не є особистою приватною власністю відповідачки, оскільки ст.57 ч.1 СК України містить вичерпний перелік підстав для цього. Заявлений відповідачкою факт зведення спірного будинку її батьком та виключно за його особисті кошти не дає підстав в контексті Сімейного кодексу України віднести дане майно до її особистої приватної власності. Не заслуговують на увагу суду покази представника відповідачки, надані ним в судовому засіданні про те, що тільки за його кошти та його силами збудовано спірне будинковолодіння, оскільки вони спростовані визнанням [PERSON] протилежних обставин наведених представником позивача [PERSON], її показами та показами свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], зокрема: дані свідки ствердили, що їм достеменно відомо про те, що [PERSON] будував будинок для дочки та тяжко працював на будівництві. Відповідно до постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути жилі й садові будинки. Не належить до спільної сумісної власності майно набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Суд вважає, що не можна в даному випадку вважати, що так як відповідачці кошти на дане будівництво часткового давав батько, спірне будинковолодіння набуте під час шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя - відповідачки. Судом встановлено, що представником відповідачки - її батьком дійсно витрачались кошти на будівництво спірного житлового будинку, однак також встановлено, що дані кошти [PERSON] надавав не особисто дочці, а її сім'ї, і не до її одруження з позивачем, а уже під час їх проживання у шлюбі. Договору про те, що [PERSON] після закінчення будівництва у зв'язку з вкладанням коштів матиме право на частку у створеному майні - будинковолодінні, представник відповідачки з дочкою та зятем не укладав. Як і не було домовленості про те, що у зв'язку з цим збільшиться частка відповідачки у спільному майні подружжя. Виходячи із викладеного вище, суд приходить до переконання, що наявні підстави для задоволення даного позову, оскільки в судовому засіданні знайшов своє повне ствердження той факт, що спірне будинковолодіння набуто сторонами за час спільного проживання, тому воно являється спільною сумісною власністю подружжя і підлягає поділу між сторонами в рівних частках. Кошти для його побудови витрачались як із сторони позивача та його батьків так і з сторони відповідачки та її батьків. В процесі будівництва брала участь як одна сторона так і інша, що підтверджено письмовими доказами, показами представників сторін та свідків. Суд також вважає, що з відповідачки слід стягнути в користь позивача 6587,59 гривні судових витрат по справі, які поніс позивач при сплаті судового збору за подання позову до суду. Згідно ст.88 ч.1 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. А, тому,

Outcome: approved