Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа: управління житлово-комунального господарства, благоустрою та капітального будівництва Купянської міської ради Харківської області про визнання квартири особистою приватною власністю, усунення перешкод у користуванні власністю. Обґрунтування позовних вимог полягає у наступному. З 20.12.1996 р. сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який був розірваний 16 вересня 2013 року за рішенням суду. 05 червня 2000 року позивач купила квартиру № 78 у будинку № 69 в сел. Ківшарівка, Харківської області на підставі договору купівлі продажу приватизованої квартири, нотаріально посвідченого та право власності в цілому на вказану квартиру зареєстровано належним чином за нею. Позивач вказує на те, що квартира була придбана нею за особисті кошти, які вона отримала в дар в сумі 2488 грн. на підставі договору дарування грошей від 05 червня 2000 року, нотаріально посвідченому. Відповідач перебуває на реєстраційному обліку у вищевказаній квартирі, після припинення шлюбних відносин він вивіз із квартири належні йому речі та виїхав до іншого місця проживання, яке їй невідоме. У добровільному порядку він не знімається з реєстрації, а це перешкоджає їй у повній мірі користуватися своїм майном, оформити субсидію на житлово-комунальні послуги. За захистом своїх прав позивач звернулася до суду з даним позовом та просить суд визнати квартиру № 78 у будинку № 69 в сел. Ківшарівка, Харківської області особистою приватною власністю [PERSON], [INFO], уродженки [INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER]. Усунути перешкоди у здійсненні права особистої приватної власності щодо належної їй квартири шляхом визнання відповідача таким , що втратив право користування вказаним житловим приміщенням із зняттям з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою. Також просить суд стягнути з відповідача на її користь судові витрати по справі, понесені і документально підтверджені позивачем у сумі 1880,00 грн. Позивач у письмовій заяві від 06.12.2017 р. просила суд розглянути справу без її участі, позов підтримує та просить суд його задовольнити. Відповідач також надав суду заяву від 05.12.2017 р. про розгляд справи без його участі, позов визнає в повному обсязі. Від представник за довіреністю третьої особи: управління житлово-комунального господарства, благоустрою та капітального будівництва Купянської міської ради Харківської області через канцелярію суду 06.11.2017 р. надійшла заява про розгляд справи без його участі, при винесенні рішення покладаються на розсуд суду. Фіксація судового процесу технічними засобами не проводилася згідно вимог ч. 2 ст. 197 ЦПК України. Згідно ст. 174 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом за матеріалами справи встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 20.12.1996 року, який був розірваний за рішенням Куп'янського міськрайонного суду Харківської області від 16.09.2013 року та яке набрало законної сили 27.09.2013 року (а.с.12). Згідно договору дарування грошей від 05 червня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Куп'янського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2386, [PERSON] подарувала своїй дочці [PERSON] гроші у сумі 2488 грн. для купівлі квартири, яка розташована за адресою: Харківська область, селище Ківшарівка[ADDRESS] ( а.с.14). Згідно договору купівлі-продажу приватизованої квартири від 05 червня 2000 року, посвідченого приватним нотаріусом Куп'янського міського нотаріального округу Харківської області [PERSON], зареєстрованого в реєстрі за № 2387, [PERSON] купила у [PERSON] і [PERSON] приватизовану квартиру № 78 у будинку № 69 в сел. Ківшарівка, Харківської області. Купівля-продаж вищевказаної приватизованої квартири сторонами по договору здійснена за суму 2488 грн. (п.4 договору). Вказана квартира в цілому зареєстрована у Купянському БТІ на праві особистої власності за [PERSON] (а.с.13). Статтею 60 Сімейного кодексу України\~визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав\~\~з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо ) самостійного заробітку ( доходу ). Згідно із п.3 ч.1\~ст. 57 СК України\~майном, що є особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи\~статтю 60 СК України\~та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: час набуття такого майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття ); мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Норма\~статті 60 СК України\~вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Таку правову позицію висловив Верховний Суд України у постановах від 3 червня 2015 року у справі № 6-38цс15, від 1 липня 2015 року у справі № 6-612цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-2333цс15, яка згідно із\~ст. 360-7 ЦПК України\~є обовязковою для всіх судів України. Відповідно до п. 24\~ Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про\~практику застосування судами законодавства при розгляді спорів про право на\~шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна\~подружжя» № 11 від 21.12.2007 року, не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в\~\~тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів\~\~\~подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов'язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині визнання спірної квартири особистою приватною власністю [PERSON], яка була придбана у шлюбі, але не є спільним сумісним майном подружжя, так як придбана позивачем за власні кошти, отримані у дар, повністю обґрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про усунення перешкод у здійсненні права особистої приватної власності щодо належної позивачу квартири шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування вказаним житловим приміщенням із зняттям з реєстраційного обліку за вищевказаною адресою, суд зазначає наступне. Відповідач дійсно значиться зареєстрованим за адресою: сел. Ківшарівка, 69/78, що підтверджується відомостями адресно-довідкового бюро підрозділу ГУДМС України в Харківській області (а.с.23). Згідно актів про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації ОСББ «Оберіг» від 03.10.2017 р. та 29.11.2017 р. відповідач [PERSON], [INFO], не проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS], з 01 січня 2014 року, його речей у квартирі немає. Відповідно до вимог ч.1\~ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідач, будучи зареєстрований в будинку\~ порушує права\~\~позивача, перешкоджає користуватися власним\~\~житлом. Згідно\~ст. 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення.\~ Відповідно до\~ст. 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1\~ст. 321 ЦК України\~право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. В силу\~ст. 391 ЦК України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до \~ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на\~\~свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 2\~ст. 405 ЦК України\~член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до\~ст. 406 ЦК України\~сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявністю обставин, що мають істотне значення. Сервітут може бути припинений у разі припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Право члена сімї власника на користування житлом є сервітутним правом, у звязку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог ст.ст. 405, 406 ЦК України. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин члена сімї понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено між власником житла або законом. Такий висновок зроблено Верховним Судом України у Аналізі деяких питань застосування судами законодавства про право власності при розгляді цивільних справ (розділ «усунення перешкод у здійсненні власником права користування та розпорядження майном (ст. 391 ЦК)»). Згідно ст. 29 ЦК України\~ місцем проживання фізичної особи є житло, у якому\~ фізична особа проживає постійно або тимчасово. Згідно\~ст. 6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~громадянин\~\~України,\~\~а\~\~також\~\~іноземець чи особа без громадянства, які постійно або тимчасово проживають в Україні, зобовязані протягом десяти днів після прибуття до нового місця проживання\~\~зареєструвати\~\~місце проживання. У відповідності зі\~ст.ст. 7,11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»\~зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Виходячи з того, що Закон України від 11 грудня 2003 року "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов'язані із зняттям з реєстрації місця\~ проживання, вбачається, що положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов'язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Підстави, передбачені ч.1 ст. 163 ЖК України, за якими зберігається право на жиле приміщення відсутні. Таким чином, суд, всебічно та повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що зібрані у справі докази та їх належна оцінка вказують на наявність підстав для задоволення\~ позовної заяви в повному обсязі. Встановлені судом обставини, згідно положень\~ст.\~174 ч.4 ЦПК\~України,\~є підставами для задоволення позову, оскільки його визнання відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Судові витрати, які складаються з судового збору, витрат повязаних з розглядом справи, а саме, витрат на правову допомогу, понесені позивачем і документально підтверджені, стягнути з відповідача на користь позивача на підставі ст. 88 ЦПК України.

Outcome: approved