Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом у якому просить вселити його до житлового будинку [ADDRESS] та зобов»язати відповідача [PERSON] не перешкоджати в користуванні, проживанні в такому будинку. Позов мотивований тим, що у жовтні 2012 році, після будівництва сторонами та введення в експлуатації новозбудованого будинку [ADDRESS], туди вселилися, зареєструвалися та почала проживати сім»я з трьох чоловік: [PERSON], [PERSON] із дитиною [PERSON]. Після погіршення шлюбних відносин між сторонами, приблизно у березні 2013 року відповідачка заборонила позивачу вхід до їх спільного будинку та провела заміну замків на вхідних дверях. Наводячи правове обгрунтування своїх вимог позивач і звернувся до суду з даним позовом. У судовому засіданні позивач із своїм представником підтримали заявлені вимоги, посилаючись на обставини викладені у позові, просять такий задовольнити. Відповідачка та її представник у суді проти позову заперечують, пояснюючи це невірно обраним способом захисту свого права. Вказують на те, що стороною позивача не доведено належними та допустимими доказами наявність перешкод для проживання позивача у вказаному будинку, адже він сам добровільно залишив таке житло. Сама по собі відсутність ключів до будинку не є визначальним для вирішення даного спору. Третя особа [PERSON] у суд не з»явилася, але у письмових поясненнях повністю підтримує заявлений позов та підтверджує, що колишня невістка перешкоджає її синові проживати у вказаному будинку, де замінила ключі на вхідних дверях. Вислухавши пояснення сторін, їх представників, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до переконання про необхідність задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що з 26 квітня 2001 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 25 червня 2013 року згідно рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області (а.с. 27). Від шлюбу сторони мають малолітню дитину - сина [PERSON], [INFO] (а.с. 26). У суді з"ясовано та не заперечується сторонами, що за час перебування у шлюбі ними було набуто, крім того, житловий будинок [ADDRESS], право власності на ? частину якого визнано за [PERSON] згідно рішення Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 17 січня 2014 року. Як вбачається з домової книги, та підтверджено сторонами, що з 16.11.2012 у вказаному житловому будинку значаться зареєстрованими [PERSON], [PERSON] та їх син [PERSON] (а.с. 7-9). Тобто, з вказаної дати позивач набув право на користування житлом, як член сім»ї первинного власника [PERSON] Згідно вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. В силу ч.3 ст.10, ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З приводу доведеності позивачем перешкоджання йому відповідачем у праві користування вказаним будинком, суд враховує неприязні відносини між сторонами, письмові звернення як до правоохоронних органів так і до органу опіки та піклування в частині заборони проживання та побачення з малолітньої дитиною (а.с. 10-12). Також відповідачкою у суді визнавався той факт, що позивач не має ключа від одного із замків вхідних дверей будинку. Згідно вимог ст.156 Житлового кодексу України члени сім»ї власника жилого будинку, які проживають разом з ним у будинку, що йому належить, користується жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Судом беззаперечно встановлено, що між колишнім подружжям [PERSON], при вселенні позивача у жилий, новозбудований і введений в експлуатацію будинок, жодних угод про обмеження [PERSON] у праві користування приміщенням не було. Відповідно до частини четвертої статті 9 Житлового кодексу України (Української РСР) ніхто не може бути обмежений у праві користування житловим приміщенням інакше, ніж з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі статтею 155 вказаного Житлового кодексу жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користуватися жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. Відповідно до статтей 41 Конституції України, 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За правилами ст. 150 ЖК України власник має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Аналогічні вимоги містить ст. 383 ЦК України. За даних обставин суд вважає за необхідне з метою захисту порушених прав позивача вселити його до житлового будинку [ADDRESS] Чернігівської області ? частка якого належить йому на праві власності та зобов'язати [PERSON] не перешкоджати [PERSON] у користуванні та проживанні в даному приміщенні. Заперечення представника відповідача проти позову з підстав невірно обраного позивачем способу захисту свого права, суд вважає безпідставним і таким, що суперечить вимогам ст.ст. 16, 386 ЦК України згідно яких власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Задовольняючи таким чином позовні вимоги згідно ст. 88 ЦПК України суд вважає, що судові витрати в розмірі 243,60 грн., які складаються зі сплати судового збору підлягають стягненню в відповідача на користь позивача.

Outcome: approved