Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-16 00:00:00

Заявник - представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні (далі ТОККПНЛ) Бойчак О.Л. звернулась до суду з заявою про проведення в примусовому порядку госпіталізації [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування вимог посилається на те, що є достатні підстави для госпіталізації, передбачені законом. В судовому засіданні представник Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні Бойчак О.Л. заяву підтримала і пояснила, що [PERSON] з 2017 року визнана судом недієздатною, є інвалідом 2 групи з дитинства, хворіє важким психічним захворюванням, яке зумовлює її безпорадність і неспроможність самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність та суттєву шкоду її здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо їй не буде надана психіатрична допомога. Прокурор заяву про госпіталізацію [PERSON] у примусовому порядку в Тернопільську обласну комунальну клінічну психоневрологічну лікарню підтримав, висловивши думку про доцільність надання психіатричної допомоги в примусовому порядку. Законний представник [PERSON] пояснила, що [PERSON] хворіє на психічну хворобу, на даний час необхідне стаціонарне лікування, оскільки її стан погіршився, а тому вважає за доцільне помістити його для обстеження і лікування у психіатричний заклад без її згоди. [PERSON] у судовому засіданні заперечила щодо її госпіталізації у психіатричний заклад. Дослідивши та оцінивши докази по справі, суд встановив наступне. Громадяннка [PERSON] , [INFO] поступила в стаціонар Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні 16 травня 2019 року о 12 год. 00 хв. за направленням лікаря - психіатра. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 14 квітня 2017 року [PERSON] була визнана недієздатною у зв`язку із наявністю хронічного, стійкого психічного розладу та [PERSON] призначено її опікуном. [PERSON] була оглянута комісією лікарів та за наслідками огляду Комісія прийшла до висновку, що вона страждає на вроджену аномалію розвитку, психічний розлад: легка розумова відсталість, синдром емоційно-вольової нестійкості, який зумовлює її безпорадність і неможливість самостійно задовольнити свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність та суттєву шкоду її здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо їй не буде надана психіатрична допомога тому потребує госпіталізації до психіатричного закладу в примусовому порядку без його згоди згідно ст.14 «Закону України про психіатричну допомогу». Стаття 14 ЗУ «Про психіатричну допомогу» передбачає, що особа, яка страждає на психічний розлад, може бути госпіталізована до психіатричного закладу без її усвідомленої згоди або без згоди її законного представника, якщо її обстеження або лікування можливі лише в стаціонарних умовах, та при встановленні в особи тяжкого психічного розладу, внаслідок чого вона: вчиняє чи виявляє реальні наміри вчинити дії, що являють собою безпосередню небезпеку для неї чи оточуючих, або неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність. Рішенням Конституційного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 1-1/2016, визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), положення третього речення частини першої статті 13 Закону України «Про психіатричну допомогу» від 22 лютого 2000 року № 1489-14, з наступними змінами, у взаємозв`язку з положенням частини другої цієї статті стосовно госпіталізації особи, визнаної у встановленому законом порядку недієздатною, до психіатричного закладу на прохання або за згодою її опікуна за рішенням лікаря-психіатра без судового контролю. Закон України «Про психіатричну допомогу» виходить із презумпції психічного здоров`я особи і таких принципів надання психіатричної допомоги, як законності, гуманності, додержання прав людини і громадянина, добровільності, доступності та необхідності й достатності заходів лікування з мінімальними соціально-правовими обмеженнями. Стаття 5 Європейської конвенції про захист прав людини і основних свобод захищає одне з найголовніших прав людини-право на свободу, п."е" цієї статті дозволяє законне затримання психічно хворих як з метою їх ізоляції від суспільства, так і з метою покращення їх стану. Так, у ст.5 Конвенції встановлено, які вимоги повинні бути дотримані, при затриманні особи, як душевнохворої, а саме: необхідно довести стан психічного розладу; розлад повинен бути таким і такої інтенсивності, щоб було виправданим поміщення особи до лікарні; знаходження в лікарні не може продовжуватися при припиненні такого розладу. Ці ж принципи повинні бути дотримані і при вирішенні питання про госпіталізацію особи в психіатричний заклад в примусовому порядку. Наданими суду пояснення лікаря-психіатра, письмовими доказами суд вважає підтвердженими обставини, які свідчать про те, що [PERSON] , хворіє важким психічним розладом, внаслідок чого неспроможна самостійно задовольняти свої основні життєві потреби на рівні, який забезпечує її життєдіяльність, що зумовлює шкоду її здоров`ю внаслідок погіршення психічного стану у разі, якщо їй не буде надана психіатрична допомога. Аналізуючи в сукупності вищенаведені обставини, суд вважає, що слід госпіталізувати [PERSON] , без її згоди у примусовому порядку на стаціонарне лікування до Тернопільської обласної комунальної клінічної психоневрологічної лікарні. На підставі наведеного,

Outcome: approved