Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в Берегівський районний суд з позовом до виконавчого комітету Берегівської міської ради про визнання права власності на майно колишнього колгоспного двору. В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що відповідно до свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння №1 від 14 січня 1988 року, виданого на підставі рішення виконкому Берегівської міської ради народних депутатів від 30.12.1987р. за №633 взамін свідоцтва про право особистої власності від 26 серпня 1961 року №94, житловий будинок під №307 по вул. Мукачівська в м. Берегове, Закарпатської обл. належить колгоспному двору в цілому, главою якого є він. На сьогоднішній день він є єдиним повноправним власником житлового будинку по вул. Мукачівська, 307 в м. Берегове, Закарпатської області, однак всупереч законодавству не має можливості вільно розпоряджатися своїм майном, оскільки свідоцтво на право власності на жилий будинок колгоспного двору мало бути переоформлене на фізичних осіб - членів колгоспного двору, так як колгоспні двори припинили своє існування у звязку із прийняттям Закону Української РСР «Про власність» від 7 лютого 1991 року. При звернені позивача до нотаріуса із проханням посвідчити договір дарування належного йому житлового будинку по вул. Мукачівська, 307 в м. Берегове, йому було відмовлено, оскільки з 1 січня 2013 року на Україні припинено оформлення права власності по старим свідоцтвам про право власності майна колишнього колгоспного двору. Рішення суду необхідно позивачу для реєстрації права власності на вказаний житловий будинок, оскільки іншої можливості оформити право власності на належний йому житловий будинок № 307 по вул. Мукачівська, в м. Берегово, Закарпатської обл. на сьогодні немає. Позивач [PERSON] в судове засідання не зявився, однак подав заяву в якій просить розглянути справу без його участі. Позовні вимоги підтримує та просить задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача виконавчого комітету Берегівської міської ради в судове засідання не зявився, однак подав заяву в якій просить розглянути справу без їх участі, за наявними в матеріалах справи документами. Перевіривши матеріали справи, з'ясувавши повно і всебічно обставини, на які позивач посилався, як на підставу своїх вимог, оцінивши докази на ствердження цих обставин в їх сукупності, суд вважає позов задовольнити, виходячи з наступного. Відповідно до\~ст. 120 ЦК УРСР\~(в редакції 1963 року) встановлено, що майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності. Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному двору належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно. У відповідності до\~ст. 121 ЦК УРСР,\~володіння, користування і розпорядження майном колгоспного двору здійснюється за згодою всіх членів двору. На витребування частки з майна колишнього колгоспного двору, що збереглося на 15 квітня 1991 року, поширюється загальний трирічний строк позовної давності. Розгляд позову про право на майно колишнього колгоспного двору не залежить від вирішення питань землекористування. Відповідно до п. 6\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 р. № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності"\~право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 р. не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років поспіль до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (у цей строк не включаються час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, а також хвороба). Статтею 328 ЦК України, передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше\~\~ прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статтею 392 ЦК України встановлено, що власник майна може предявити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Частиною 1 ст.61 ЦПК України встановлено, що обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову (ч.4 ст.174 ЦПК України). Відповідно Закону, за відсутності будь-якого застереження, факт, визнаний сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, вважається встановленим. Тобто, визнання позову відповідачем, згідно ст.61 ЦПК України, є обов'язковим для суду, оскільки обставини, визнані сторонами не підлягають доказуванню. В судовому засіданні встановлено, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. За таких обставин, суд приймає визнання позову відповідачем у справі і з цих підстав задовольняє позов [PERSON]. На підставі викладеного,

Outcome: approved