Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-28 00:00:00

Заявник звернулася до Новопсковського районного суду Луганської області із заявою, в якій просить встановити факт належності [PERSON] , [INFO] , трудової книжки серія [NUMBER] від 10.05.1980 та свідоцтва про освіту № [NUMBER] , видане Ворошиловградським професійним училищем хлібопекарської промисловості від 30.06.1980. В обґрунтування своїх вимог заявник зазначила, що у серпні поточного року звернулася до районного відділу пенсійного фонду для нарахування пенсійних виплат, але у зв`язку з тим, що на першій сторінці трудової книжка її прізвище вказано на російській мові як « [PERSON] » до шлюбу, після укладення нею шлюбу внесені зміни та зазначено прізвище « [PERSON] », що відповідає паспорту, їй в усній формі було відмовлено в нарахуванні пенсії. Прізвище заявника до шлюбу зазначено не правильно « [PERSON] », а мало б бути « [PERSON] ». Окрім цього, до її трудового стажу неможливо зарахувати час навчання в Ворошиловградському професійному училищі хлібопекарської промисловості, оскільки у свідоцтва про освіту невірно зазначено дошлюбне прізвище « [PERSON] » замість правильного « [PERSON] ». Виправити вказані помилки в позасудовому порядку не вбачається можливим, а тому вона звертається до суду. Ухвалою Новопсковського районного суду Луганської області від 28.08.2020 відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку окремого провадження на 29.09.2020. Заявник до судового засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просить справу розглядати без її участі, позовні вимоги просить задовольнити. Представник заінтересованої особи до судового засідання не з`явився, надав заяву, в якій просить справу розглянути без участі представника. Встановлення даного факту має для заявника юридичне значення, так як вона зможе реалізувати своє право на пенсію. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності осіб, які беруть участь у справі, та без фіксування судового засідання технічними засобами, що відповідає положенням ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Вивчивши письмові докази, матеріали справи, з`ясувавши обставини справи та дослідивши докази, суд вважає заяву такою, що підлягає задоволенню за таких підстав. Судом встановлено, що згідно паспорту громадянина України серії [NUMBER] , виданого 21.06.1999 Краснодонським МВ УМВС України в Луганській області, анкетні дані заявника українською мовою зазначені як « [PERSON] , [INFO] », російською як « [PERSON] , [INFO] ». Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] , виданого 06.02.1961 Первомайською селищною радою Краснодонського району Луганської області, « [PERSON] » (мовою оригіналу) народилася [INFO] в селищі Первомайське Краснодонського району Луганської області, актовий запис № 11. Зі свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] , виданого 14.02.1981 Краснодонським міським ЗАГС Ворошиловградської області, вбачається, що « [PERSON] » (мовою оригіналу), [INFO] , уклала шлюб з [PERSON] , [INFO] , після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище [PERSON] , актовий запис № 60. Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серія [NUMBER] , виданого 01.08.1996 Краснодонським міським відділом реєстрації актів громадянського стану Луганської області, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 01.08.1996, актовий запис № 311. Прізвище дружини після розірвання шлюбу [PERSON] . Згідно свідоцтва № [NUMBER] , виданого 30.06.1980 « [PERSON] » (мовою оригіналу), в тому, що вона у вересні 1978 року вступила та у червні 1980 року закінчила Ворошиловградське професійне училище хлібопекарської промисловості. Трудова книжка заявника серія [NUMBER] , видана 10.06.1980 на ім`я «[PERSON] , [INFO] » (мовою оригіналу), на першій сторінці якої містяться записи №№ 1, 2 про навчання у Ворошиловградському професійному училищі хлібопекарської промисловості. Згідно даних, що наявні в Реєстрі застрахованих осіб про застраховану особу (Форма ОК-5), від 25.08.2020 заявник з січня 1999 року по липень 2012 року перебувала у трудових відносинах з ВАТ «Коровай» «Краснодонський хлібокомбінат». Аналогічні відомості містяться в трудовій книжці заявника. На доказ навчання у Ворошиловградському професійному училищі хлібопекарської промисловості заявник надала архівну довідку № 831 від 01.03.2016, видану установою, яка знаходиться на тимчасово непідконтрольній Україні території. Надаючи оцінку документам, виданим на непідконтрольній Україні території, суд виходить з наступного. Постановою ВРУ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей» запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, їх військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. Відповідно до Переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, затвердженого Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 07.11.2014 № 1085-р, м. Луганськ є тимчасово окупованою територією, не підконтрольною українській владі. Відповідно до ст. ст. 3, 8, 9 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права, утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави, а чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Стосовно окупованих територій у практиці Міжнародного суду ООН сформульовані так звані «намібійські винятки»: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Так, у Консультативному висновку Міжнародного суду ООН від 21 червня 1971 року «Юридичні наслідки для держав щодо триваючої присутності Південної Африки у Намібії» зазначено, що держави - члени ООН зобов`язані визнавати незаконність і недійсність триваючої присутності Південної Африки в Намібії, але «у той час як офіційні дії, вчинені урядом Південної Африки від імені або щодо Намібії після припинення дії мандата є незаконними і недійсними, ця недійсність не може бути застосовна до таких дій як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів». Європейський суд з прав людини послідовно розвиває цей принцип у своїй практиці. Так, якщо у справі «Лоізіду проти Туреччини» (Loizidou v. Turkey, 18.12.1996, §45) ЄСПЛ обмежився коротким посиланням на відповідний пункт названого висновку Міжнародного суду, то у справах «Кіпр проти Туреччини» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001) та «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016) він приділив значну увагу аналізу цього висновку та подальшої міжнародної практики. При цьому ЄСПЛ констатував, що «Консультативний висновок Міжнародного Суду, що розуміється в сукупності з виступами і поясненнями деяких членів суду, чітко показує, що в ситуаціях, подібних до тих, що наводяться в цій справі, зобов`язання ігнорувати, не брати до уваги дії існуючих defacto органів та інститутів (окупаційної влади) далеко від абсолютного. Для людей, що проживають на цій території, життя триває. І це життя потрібно зробити більш стерпним і захищеним фактичною владою, включаючи їх суди; і виключно в інтересах жителів цієї території дії згаданої влади, які мають відношення до сказаного вище, не можуть просто ігноруватися третіми країнами або міжнародними організаціями, особливо судами, в тому числі й цим (ЄСПЛ). Вирішити інакше означало б зовсім позбавляти людей, що проживають на цій території, всіх їх прав щоразу, коли вони обговорюються в міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать» (Cyprus v. Turkey, 10.05.2001, §96). Спираючись на сформульований у цій справі підхід, ЄСПЛ у справі «Мозер проти Республіки Молдови та Росії» наголосив, що «першочерговим завданням для прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони (тобто є окупованою)» (Mozer v. The Republic of Moldova and Russia, 23.02.2016, §142). При цьому, за логікою Міжнародного суду ООН і ЄСПЛ, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Тому суд бере до уваги обставини, викладені в довідці, виданій на непідконтрольній Україні території, та надає їм оцінку разом з іншими доказами по справі. При цьому суд також враховує постанову Верховного Суду від 22.10.2018 по справі №235/2357/17 (провадження № К/9901/2383/17), висновки якої відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України, є обов`язковими для суду першої інстанції, в якій Верховний Суд в подібній ситуації, зокрема, зазначає, що до вказаних правовідносин застосуванню підлягають так звані «намібійські винятки» Міжнародного суду ООН: документи, видані окупаційною владою, повинні визнаватися, якщо їх невизнання веде за собою серйозні порушення або обмеження прав громадян. Заявник має право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення", але в зв`язку з тим, що у трудовій книжці від 10.06.1980 та у свідоцтві № [NUMBER] , прізвище заявника зазначено як « [PERSON] » (мовою оригіналу), що не дає можливості ідентифікувати належність вказаних в трудовій книжці та свідоцтві про освіту відомостей [PERSON] , вона буде позбавлена можливості реалізувати своє право на призначення пенсії за віком. У пункті 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» роз`яснено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Факти, що мають юридичне значення, встановлюються в судовому порядку, коли ці факти безпосередньо породжують юридичні наслідки для заявника: право на спадщину; право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника, одержання компенсації тощо. Пунктом 12 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 31.03.1995 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» судам роз`яснено, що при розгляді справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище якої, зазначені в документі, не збігаються з прізвищем цієї особи, вказаними у свідоцтві про народження або в паспорті, у тому числі, факту належності правовстановлюючого документа, в якому допущені помилки у прізвищі, суд повинен запропонувати заявникові подати докази про те, що правовстановлюючий документ належить йому і що організація, яка видала документ, не має можливості внести до нього відповідні виправлення. Виходячи із висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі «Бочаров проти України» від 17.03.2011 (п.45), «Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18.01.1978 у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства»). Проте, таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини»)». З наданих заявником документів вбачається, що саме їй належить трудова книжка серія [NUMBER] , видана 10.06.1980, та свідоцтво № [NUMBER] , що підтверджено паспортом заявника, виданим на ім`я [PERSON] , свідоцтвом про укладення шлюбу, виданого 14.02.1984, в якому заявник зазначена як « [PERSON] », прізвище після шлюбу « [PERSON] », свідоцтвом про розірвання шлюбу, свідоцтвом про народження заявника, архівною довідкою № 831 від 01.03.2016 та дає підстави для задоволення заяви про встановлення факту належності правовстановлюючих документів, у зв`язку тим, що від встановлення факту залежить реалізація заявником права на отримання пенсії, а встановити цей факт у позасудовому порядку не є можливим. Вивчивши матеріали справи, суд, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 315 ЦПК України, вважає заяву [PERSON] такою, що підлягає задоволенню в повному обсязі, оскільки вона законна, обґрунтована, доказово підтверджена матеріалами справи Відповідно до ч. 7 ст. 294 ЦПК України при ухваленні судом рішення понесені заявником витрати не відшкодовуються.

Outcome: approved